A mű eredeti címe: A Monk’s Guide To Happiness. Meditation in the 21st Century

All Rights Reserved. First published in Great Britain in 2019 by Yellow Kite, an imprint of Hodder & Stoughton, an Hachette UK company. This translation published under license with Hodder & Stoughton Ltd.

Copyright © Gelong Thubten, 2019

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025
Magyar fordítás © Kernács Rebeka, 2025

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 6983 23 7

Megjelent a BookLab Könyvek gondozásában, 2026-ban

A BookLab Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Papp Diána
Tördelés: Németh Imre
Borító: Németh Imre

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel
a booklab.hu webáruházban.

Akong Tulku Rinpocsénak

és anyámnak

Tartalom

Első fejezet: Mi a boldogság?

Második fejezet: A boldogság belénk van kódolva

Harmadik fejezet: Stressz a 21. században

Negyedik fejezet: Meditáció és mindfulness

Ötödik fejezet: Az első lépések

Hatodik fejezet: A szokás kialakítása

Hetedik fejezet: Elmélyedés

Nyolcadik fejezet: A boldogság közös erőfeszítés

Kilencedik fejezet: Szerető támogatás

Tizedik fejezet: Megbocsátás

Tizenegyedik fejezet: Hogyan nyerjünk erőt a gyakorláshoz?

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Név- és tárgymutató

Jegyzetek

Első fejezet
Mi a boldogság?

2009 júniusában tértem vissza egy négy éven át tartó meditációs gyakorlatból. A skóciai Arran szigetén, egy eldugott farmon tartott intenzív programban húsz szerzetestársammal vettem részt. Teljesen el voltunk vágva a külvilágtól, nem volt telefonunk, internetünk, nem olvastunk híreket. Az ételt a falakon kívül élő gondnok szállította nekünk, az életünk pedig szigorú menetrend szerint zajlott. Mindennap 12–14 órát töltöttünk meditációval, többnyire egyedül, a szobánkba visszavonulva. Négy éven át szinte minden napunkat ez határozta meg. A meditációk közötti rövid szünetekben vagy az étkezések során beszélhettünk valamennyit egymással, de a második évben, ahogy a dolgok egyre intenzívebbé váltak, öt hónapra némaságot fogadtunk.

Ez volt az eddigi életem messze leghosszabb lelkigyakorlata, és rendkívül nehéznek bizonyult. Emlékszem, gyakran éreztem úgy, mint akin érzéstelenítés nélkül hajtanak végre egy nyitott szívműtétet: egyedül vagy, összezárva a legsúlyosabb gondolataiddal és érzéseiddel, a menekülés vagy figyelemelterelés minden lehetősége nélkül. Ez a lelkigyakorlat-típus a meditációs képzés egyik legradikálisabb formája, amit számos buddhista kolostorban gyakorolnak. Az elmélyedést segítő térben, kíméletlenül hosszú meditációs gyakorlatok során az ember megtanul összebarátkozni a saját elméjével. Időnként úgy éreztem, ez életem legboldogtalanabb időszaka, mégis rengeteg dologra ráébresztett a boldogsággal kapcsolatban. Megtanultam, hogy a boldogság egy döntés, olyasmi, amire ráhangolódhatunk önmagunkban.

Sem a szerzetestársaim, sem én nem tudtuk, mi történik a külvilágban. A kultúránkat alapjaiban átalakító változások, például a technológia újításai: az iPhone megjelenése és robbanásszerű elterjedése, a YouTube, a Twitter és a Facebook születése, illetve nagy horderejű történelmi események, például Obama elnök megválasztása, a gazdasági válság vagy Szaddám Huszein kivégzése mind elkerültek bennünket. A lelkigyakorlat vezetője néhány havonta meglátogatott, és elhintett néhány hírmorzsát: így értesültünk róla, hogy „van ez a Facebook nevű dolog, ahol az emberek bejelölhetnek ismerősnek, te pedig túl szégyellős vagy nemet mondani” – ennek hallatán csak bámultunk elképedésünkben.

Amikor visszatértem a „normális” világba, az egyik első dolog, amit észrevettem, a sebesség megváltozása volt; mintha minden és mindenki gyorsabban mozgott volna. Minden tele volt okostelefonokkal; a BlackBerryt pedig a kőbaltával tekintették egyenértékűnek. London utcáin sétálni olyan érzés volt, mint egy „zombiapokalipszis”: úgy tűnt, az emberek valamiféle hipnotikus transzban járnak, tekintetüket folyamatosan egy képernyőre szegezve. Észrevettem, hogy a londoni metró lejáratainak és állomásainak a falait elborító plakátokat digitális, mozgó képek váltották fel, elszédültem, ahogy sorra elsuhantak mellettem. A „kinti” emberek talán nem érzékelték a változást, az elvonultságból visszatérve azonban teljesen más perspektívából láthattam a dolgok felgyorsulását. A hangulatban is változást éreztem: a hírek többségének most mintha némi hisztérikus felhangja lett volna. Hírek gyanánt többnyire horrortörténetek ömlöttek megállás nélkül az emberek telefonjaiból, esélyt sem hagyva a menekülésre. A 21. században teljesen megváltozott az információhoz való viszonyunk: bőven túl sok mindenről tudunk. Még az információfogyasztás módja is – a „görgetéssel” vagy „húzogatással” kapott összefüggéstelen információmorzsák – alapjaiban változtatta meg a valósághoz való viszonyunkat.

Az elvonultságból visszatérve az is megdöbbentett, mennyire eluralkodott az azonnali kielégülés utáni hajsza a boldogság keresésében, és ennek ellenére mennyire elégedetlenek még mindig az emberek. Ahogy érintkezésbe léptem különféle dolgokkal, egyre tisztábban láttam, hogy éppen a meditáció az, amire a világnak most a legnagyobb szüksége van, és ez nem luxus, hanem a túlélés alapeszköze. Egyre mélyebben foglalkoztatott a valódi, tartós boldogság súlyos kérdése, és az, hogy mit is jelent ez valójában. Egyre mélyebb elhivatottsággal merültem el a meditáció tanításában különféle környezetekben, iskolákban, egyetemeken, kórházakban, kábítószerfüggők rehabilitációs központjaiban és börtönökben, de még globális techcégeknél és számos stresszes munkahelyen is.

A boldogság „beüt”

Rájöttem, hogy az emberek többsége „boldogság” néven egyfajta tovaszálló érzetet keres: „megrészegülést” – a szívbe nyilalló villámszerű energiát. Ez azonban soha nem bizonyul tartósnak, és miután elmúlik, újra keresni kezdik.

Manapság nagyon nagy hangsúly helyeződik arra, hogy jól érezzük magunkat. Egyfajta „beütő” érzést keresünk, mint ahogy a cukros ételek után energiasokkot kapunk, és egyik ilyen „lökettől” a másikig rohanunk, miközben csak arra figyelünk, hogyan stimulálhatnánk minél jobban az érzékszerveinket, néha mindet egyszerre.

Az általában fogyasztott ételeink többsége is azonnali, hamis löketet ad: cukor, adalékanyagok, kávé, édes nasik… a délután közepére már elfáradunk, ezért bedobunk egy szelet csokit vagy egy kávét, hogy jobban érezzük magunkat. Van egy bizonyos fajta chips, aminek a hirdetései már leplezni sem próbálják, mi a lényeg: „Ha egyszer elkezdted, nincs megállás” – ami igaz is, a termék összetevői miatt képesek vagyunk egy ültő helyünkben elfogyasztani akár egy egész csomaggal. De rátalálhatunk-e valaha a tartós elégedettségre?

Ha összehasonlítjuk a mai filmeket és sorozatokat a régebben készültekkel, észrevehetjük, hogy minél újabb egy film, annál gyakrabban használ figyelemfelkeltő impulzusokat, gyors mozgásokat, egyszóval az érzékeket stimuláló trükköket. A filmek, tévéműsorok, reklámok és videóklipek képkockák százait zsúfolják bele egy-két percbe, többnyire azért, mert a figyelmünk végtelenül szétszórt lett, és az érzékeinkre ható impulzusok áradata függővé tett. Unalmasnak látjuk a régi fekete-fehér filmeket, ahol a kamera sokáig időzik egyetlen beállításban; már „művészfilmnek” tekintjük az ilyesmit, mostanra nem ez a megszokott. Manapság sokkal vonzóbbnak találjuk az ugráló, izgága filmeket, amik az általános életstílusunkat tükrözik.

A közösségi média a kapcsolatteremtés érzését biztosítja, de emellett súlyos elszigetelődést is okoz. A képernyőnkbe temetkezve nézzük, ahogy mások ebédelnek, miközben mi is eszünk, és egyre unalmasabbnak érezzük azt, ha csak ülünk egy kicsit, és semmit nem csinálunk. Már nehezünkre esik az egyszerű élmények megélése: ehelyett igyekszünk halmozni az ingereket, például tévézünk evés közben vagy zenét hallgatunk, miközben a közösségi médiát görgetjük. A dolgok hamar érdektelenné válnak, ezért folyamatosan újabb és újabb élmények után kapkodunk, mégis úgy tűnik, soha nem élünk meg semmit igazán. Függővé váltunk a „lájkoktól”, a legújabb divatos tárgyaktól vagy bármitől, amitől valamiféle kellemes érzést remélünk. Fáradtak vagyunk, a szervezetünket stresszhormonok, adrenalin és kortizol működtetik. A testünk káros kemikáliákkal telítődik, mégis ugyanazt esszük, fáradtnak és gyengének érezzük magunkat tőle, mégis egyre többet kívánunk. A sóvárgás újabb sóvárgást szül, rossz szokások ördögi körébe zárjuk magunkat, ahol semmi sem elégíthet ki igazán, mert az agyunk már tovább is ugrott a következő impulzusra. Olyan ez, mint egy soha nem szűnő éhség, amikor folyamatosan azt kérdezzük: „Mikor fog velem is megtörténni? Mikor érezhetem én is elégedettnek magam? Mi jön még?” Ez a boldogság?

Ezekért a „boldogságlöketekért” elsősorban a dopamin nevű hormon felelős, és ennek a hormonnak a szintje érdekes módon még azelőtt tetőzik, hogy megkapnánk, amire vágyunk, utána pedig csökken. Amikor már éppen beleharapnánk egy süteménybe, amikor készülődünk egy partira, elönt minket az izgalom, de mihelyt beleharapunk a süteménybe, a dopamin szintje csökkenni kezd; az életünket tehát az határozza meg, hogy jó dolgokra számítunk. Az állatok dopamintermelése hirtelen megnő, amikor azt hiszik, ételt fognak kapni; mindig a „mindjárt megtörténik” a legizgalmasabb pillanat. „Amikor majd gazdag leszek”; „majd ha megtaláltam az igazit”; „ha elérem a vágyott testsúlyt”… Ám valójában soha nem érünk oda, mert a folyamatos várakozás miatt szokásunkká válik, hogy mindig a dolgok után következő új dologra vágyjunk, tehát soha nem érjük el a kielégülést. Mindig ott egy „ha”, „amikor” vagy „mert” köztünk és a boldogság között.

Valódi, tartós boldogság

Egy tévhit határozza meg az egész életünket: azt hisszük, „meg kell szereznünk” a boldogságot, és ez sikerülni fog, amint rendbe tesszük az életünk külső körülményeit. Ez nem boldogság, ez a rabszolgaság egy formája.

Hajlamosak vagyunk elhinni, hogy a boldogság, éppúgy, mint a szenvedés, kívülről jön hozzánk. A helyzetet ezzel szemben elsősorban a gondolataink és a reakcióink tükrében érzékeljük. Egyébként is, ha két ember nem tud egyetérteni abban, hogy mi az, ami boldoggá vagy boldogtalanná tesz, ez elég világosan bizonyítja, hogy egy belső, mentális élményről beszélünk, nem pedig egy külső tényezőről.

Ez a könyv a befelé fordulásról szól, és megmutatja, hogyan találhatjuk meg a boldogságot önmagunkban. Szerintem a boldogság nem egy futó érzés, amit szerencsés esetben véletlenül átélhetünk: ez egy képesség, ami tanulható. Mentális tréning eredményének tekintem, és meg vagyok győződve róla, hogy minden emberben megvan az alapvető hajlam ennek a képességnek az elsajátítására. A meditáció és a tudatos jelenlét elsajátításával a boldogság tisztán választás kérdésévé válik, minden mástól függetlenül. Ezek nélkül az eszközök nélkül újra meg újra a külső körülmények áldozataivá válhatunk.

Természetesen rengeteg ember megy keresztül rettenetes dolgokon az élete során, olyan helyzeteken, amikor a boldogságnak még a gondolata is elérhetetlenül távolinak tűnik. Ilyenkor van, aki csak a túlélésre játszik, de amint egy kis lélegzethez jut, a meditáció felvértezheti őt a rá váró nehézségekkel szemben, és kialakíthat egyfajta mentális ellenálló képességet, ami még a legnehezebb időszakokon is képes átsegíteni.

A boldogság: szabadság

Milyen érzés a boldogság? Teljesen a jelenben vagyunk, semmi nem késztet arra, hogy a múltba kapaszkodjunk vagy a jövőn rágódjunk; ott vagyunk, abban a pillanatban, és teljesnek érezzük magunkat. Egyfajta szabadság érzete jár át; amikor ténylegesen boldogok vagyunk, mentesülünk mindenfajta vágytól és hasonló ellentmondásos érzelmektől. Megszabadulunk a boldogság akarásától is. A boldogság keresését az éhség, a ki nem teljesedettség érzése hatja át; elvárjuk, hogy amit akarunk, azt megkapjuk, és fogva tart a félelem, hogy ez mégsem fog bekövetkezni; a bizonytalanság csapdájába kerülünk. Azt hisszük, csak akkor lehetünk boldogok, ha elértük a céljainkat, ami azt jelenti, hogy az életünk állandóan a jövőről szól, soha nem a jelenről.

Normális esetben az elménk nem érzi szabadnak magát. Gondolatok és érzelmek kavarják fel a bensőnket, mi pedig könnyedén a rabszolgájukká válhatunk. Bármelyik pillanatban azon vehetjük észre magunkat, hogy „vitatkozunk” a valósággal, és folyton csak azt kívánjuk, bárcsak máshogy alakulnának a dolgok. A boldogság viszont azt jelenti, hogy megtanulunk uralkodni a gondolataink és az érzelmeink felett, és olyannak elfogadni a dolgokat, amilyenek valójában. Azt is jelenti, hogy ellazulunk, és nem törekszünk folytonosan a körülményeink megváltoztatására. Ha megtanulunk mélyen megpihenni a jelen pillanatban még olyankor is, amikor nehézségekkel nézünk szembe, ha megtanuljuk kikapcsolni az ítélkezést, a belső boldogság és elégedettség végtelen tárházára bukkanhatunk önmagunkban. Emellett azt is észrevesszük, hogy mindeddig milyen gyakran vártuk „külső” dolgoktól a kielégülést.

Ha elképzelünk valakit egy tökéletes helyzetben, ahol az illető teljesen boldog, és megvizsgáljuk, mit érez egy ilyen személy, felfedezhetjük azt a lelkiállapotot, amelynek kulcsfogalma a „teljesség”. Ez az ember szabad. A teljesség érzete, a vágyak megszűnése, a félelem hiánya mind-mind lelkiállapotok. Mint mondtam, általában abban a tévhitben élünk, hogy a „dolgok” majd boldoggá tesznek minket, de ha a boldogság egy lelkiállapot, miért ne lehetne kihagyni a közvetítőt, és mindjárt a valódi boldogság elérésére törekedni?

Meditáció és boldogság

Azért írtam ezt a könyvet, mert szeretném ráébreszteni az embereket, hogy a boldogság választható, és szeretném megmutatni, hogyan lehet ezt elérni a meditáció erejével. A meditáción keresztül rátalálhatunk a bensőnkben rejtőző, frissítő vízzel telt mély kútra, amelyből akkor meríthetünk, amikor csak akarunk.

Ahelyett, hogy az elménket a stressz, a magány és az elégedetlenség uralná, amíg végül egyszer csak az egész életünk kicsúszik az irányításunk alól, mély belső kapcsolódást érhetünk el, és még kaotikus, átláthatatlan helyzetekben is kiegyensúlyozottak maradhatunk. A boldogságunk és a problémáink egyaránt a lelkiállapotunktól függnek, a legtöbben ennek ellenére leélnek egy életet anélkül, hogy valaha is felfedeznék az elméjükben rejlő végtelen lehetőségeket. Ha bármit is szeretnénk megérteni ebből a világból, előbb a saját elménket kell megértenünk. A meditáció és a tudatos jelenlét a teljes belső forradalom hathatós eszközeit jelentik.

Tévhitek a meditációról

A meditációt és a tudatos jelenlétet számos téveszme övezi; remélem, hogy ezzel a könyvvel eloszlathatom ezeket.

„Szeretnék meditálni, de az elmém túl elfoglalt.”

Sokan képzelik azt, hogy a meditáció az elme lecsendesítéséről vagy megnyugtatásáról szól, és úgy érzik, hogy az elméjük túlságosan elfoglalt vagy aktív ahhoz, hogy egyáltalán megpróbálkozhassanak ilyesmivel. A meditációt azonban nem befolyásolja a gondolataink mennyisége; nem a gondolatok kiiktatásáról vagy az elme kiürítéséről, esetleg valamiféle transzállapot eléréséről szól. Ez egyszerűen nem fog működni, illetve semmit nem nyerünk vele. A meditáció a gondolatainkkal és érzelmeinkkel ápolt kapcsolatot változtatja meg, és nem arra való, hogy megszabaduljunk tőlük.

Néhányan menekülési lehetőségként tekintenek a meditációra, ami nincs különösebb hatással a zsúfolt életükre. Vagy egyszerűen csak a stressz csökkentésére vagy a szomorúság kordában tartására szolgáló eszközként használják, olyasféleképpen, mint amikor diétával vagy edzéssel igyekszünk kordában tartani a testsúlyunkat. Vannak, akik szerint a meditáció tökéletesen önző vállalkozás. Ezek a téveszmék részben információhiányból vagy helytelen feltételezésekből erednek. A meditáció nem valamiféle élményfürdő: arra szolgál, hogy kapcsolatot teremthessünk a legbelső lényegünkkel, és megtudjuk, kik is vagyunk valójában. A mindfulness vagy tudatos jelenlét azt jelenti, hogy minden helyzetben éber marad az elménk. A tudatosságunk a kulcsa mindennek, és jelenleg úgy tűnik, hogy a mindfulness iránti megnövekedett érdeklődés a társadalmunkban az emberi evolúció új lépését vetíti előre: az életformák a környezetükre adott reakciók által fejlődnek, és most úgy tűnik, hogy ebben a szép új, feszített tempójú világban a meditáció az, ami biztosítja a túlélésünket.

Nekem is van okostelefonom, és az év nagyjából 300 napját utazással töltöm. Teljes mértékben a rohanó világ tempója szerint élek, és ha nem meditálnék mindennap, nem tudom, hogyan bírnám ki. De ami a legfontosabb: a meditáció által valamennyire megérthettem a boldogságot.

Ennek a könyvnek a célja hozzásegíteni az olvasót a saját boldogsága megteremtéséhez. Ennek fő eszköze a meditáció beépítése a mindennapokba – nemcsak a stressz csökkentése érdekében vagy nemcsak azért, hogy visszaszerezzük a gondolataink és az érzelmeink feletti kontrollt, hanem elsősorban azért, mert ez segít feltárni a szabadság és feltétel nélküli együttérzés végtelen lehetőségeit az elme mélyén. A boldogság ott van benned, és csak arra vár, hogy megtaláld.

Második fejezet
A boldogság belénk van kódolva

A buddhista filozófia szerint minden ember eredendően hajlik a boldogságra, mondhatni ez az „alapbeállítás”. Éppen azért vagyunk képesek boldogságot érezni, mert ez a valódi természetünk. Ezért érezzük úgy, amikor boldogok vagyunk, hogy minden a legnagyobb rendben van, a szenvedés pedig a dolgoknak ezt a természetes rendjét borítja fel. Végső soron minden ember több a problémái és a fájdalmai összegénél, és talán a tény, hogy most éppen ezt a könyvet vetted elő, pontosan annak a jele, hogy készen állsz a benned rejlő boldogság felfedezésére.

A belső szabadság

Ahogy az első fejezetben már láttuk, a valódi boldogság valójában nem más, mint belső szabadság. Minden létállapot közül talán a szabadság foglalkoztat bennünket a leginkább – senki sem szeretné, hogy mások irányítsák, és tudjuk, hogy jogunk van szabadon azt tenni vagy azzá válni, amit és amivé csak akarunk. Ha kell, keményen megküzdünk érte, és társadalmi szinten már sok fontos csatát megnyertünk. A döntések világában élünk, ahol a világ számos (sajnos még mindig nem minden) részén úgy öltözünk, úgy beszélünk és úgy gondolkodunk, ahogy akarunk. „Szabad társadalomban” élünk – de vajon valóban szabadok vagyunk? Szeretjük magunkat „szabadgondolkodó” egyéniségként beállítani, azonban az elménk éppen hogy nem szabad.

Hol van a szabadságunk, amikor a gondolataink olyan helyekre vándorolnak, ahová nem akarjuk, és nem azt teszik, amit akarunk? Szinte képtelenek vagyunk parancsolni a gondolatainknak és az érzelmeinknek, így a rabszolgáikká válunk. Eluralkodik rajtunk egy hangulat, egy-egy fájdalmas emlék vagy a jövő miatti szorongás; szívünk szerint inkább elengednénk ezeket, de egyszerűen nem tudunk nem gondolni rájuk. Nehezen tudunk tartósan odafigyelni dolgokra, a gondolataink minduntalan elkalandoznak, és néha egészen kellemetlen témáknál kötnek ki. Gyakran érezhetjük úgy, hogy nem vagyunk urai az életünknek, hiszen képtelenek vagyunk kordában tartani az elménket.

Fontos azonban tudatosítani, hogy ezek közül a gondolatok és érzések közül egyiket sem érezzük az időnk száz százalékában. Inkább egy örökké változó gondolatfolyamról beszélhetünk, amiben naponta akár több ezer váltás is végbemehet. A meditáció szempontjából ez biztató, mert bizonyos technikákkal megtanulhatjuk tudatosan irányítani ezt a változásfolyamot. A gondolataink és érzelmeink végtére is legfőképpen csak szokások, így kifejleszthetünk helyettük más, pozitívabb szokásokat, fokozatosan elhagyva a negatív beidegződéseket.

A szakirodalomban az utóbbi időben kezdett elterjedni a „neuroplaszticitás” fogalma, ami egészen egyszerűen az elme gyakorlással elérhető megváltoztathatóságát jelenti. Ilyen gyakorlat a meditáció is, a segítségével új idegpályák építhetők ki az agyban. Akár több pozitív szokást is bevéshetünk ilyen módon, a régiekről pedig fokozatosan leszokhatunk, és tartós változást érhetünk el.

Személyesen is azt tapasztaltam, hogy a meditációs képzés során radikálisan megváltoztak a legfájdalmasabb és legrombolóbb szokások is, amik egykor megkeserítették az életemet. Sokáig szenvedtem például mérhetetlen önutálattól, de ez szinte teljesen elmúlt. Nagyon sokat segített a tapasztalat, hogy az ember hátraléphet és némi távolságból megfigyelheti az elméje működését. Tanulom, hogyan ne vesszek bele a túlzott gondolatáradat örvényébe, és egy kis nyugalomra leljek. Ha rájövünk, hogy az elménk nagyobb, mint a problémáink, megláthatjuk, hogy mindannyiunkban ott rejlik a boldogság lehetősége.

A megfigyelő

Mindig lenyűgöz a tény, hogy az ember képes megfigyelni saját gondolatait és érzelmeit. Ha például a napi rohanás közben mérgesek leszünk, megijedünk vagy elszomorodunk, tudjuk magunkról, hogy mérgesek, ijedtek vagy szomorúak vagyunk – tehát megéljük az érzelmeinket. De ha az elménknek van olyan része, amelyik tudja, hogy mérgesek vagyunk, akkor kell lennie olyannak is, ami éppen nem mérges – másképpen hogyan tudhatna a haragról? Az elménk egy csücske tehát mindig szabad.

Amikor szenvedünk (rosszul vagyunk érzelmileg vagy nehézségekkel nézünk szembe), általában teljesen azonosítjuk magunkat ezzel a fájdalmas lelkiállapottal, abban a pillanatban ez itatja át az egész világunkat. A meditációs gyakorlatok során azonban megtanulunk azonosulni az elmének azzal a szeletével, ami megfigyeli ezeket az érzelmeket, és felfedezzük, hogy az élmények függönye mögött tágas, szabad tér rejtőzik. Ez a tudatosság hatalmasabb minden fájdalomnál és szenvedésnél, ami olyan gyakran elborít minket.

A meditációról szóló régi írások az elmét gyakran az éghez hasonlítják, a gondolatokat és érzéseket pedig felhőkhöz. Az ég óriási és határtalan, nincs középpontja és nincsenek szélei. Az égen mindenféle felhőket látunk – nehéz viharfelhőket, habos pamacsokra hasonlító gomolyokat, vékony, szétmálló fátyolfelhőket és így tovább. Mindegyik az ég természetes tartozéka, de az ég mindegyiknél sokkal nagyobb. A meditációs tanítások hasonlóképpen írják le a tudat eredendő nyíltságát és tágasságát, ami hatalmasabb minden futó gondolatnál és érzelemnél.

A legnagyobb problémánk az, hogy nem vesszük észre ezt a tudatot. Elveszünk a gondolatokban és érzelmekben: csak a felhőket látjuk. A meditáció azonban segít összekapcsolódni ezzel a tudattal. Nem az a célja, hogy megszüntesse az összes felhőt, hanem, hogy szélesebb perspektívában láttassa őket. Az, hogy az elménk egy szelete képes megfigyelőként fellépni, azt jelenti, hogy a létezésünk lényege a szabadság. És amint már tisztáztuk: A szabadság: boldogság.

Sokan egészen egyszerűen stresszcsökkentésre használják a meditációt, pedig valójában a legbelsőbb lényegünkhöz juthatunk el általa, ami nem más, mint a teljes szabadság és boldogság. A „meditáció” szó egyik megfelelője a tibeti nyelvben a gom, aminek a szó szerinti fordítása „megbarátkozni valamivel”, tehát szó szerint megbarátkozunk a saját tudatunkkal, a belső megfigyelővel.

A meditációs mesterem gyakran javasolta, hogy ne vegyem magam annyira komolyan, ezen pedig azt értette, hogy ne kapaszkodjak állandóan a felhőimbe. Elvégre ezek nem szilárd képződmények. Képzeld el, hogy egy repülőn vagy: amikor kinézel az ablakon, felhőket látsz magad alatt. Vastagnak és tömörnek tűnnek, mint egy nagy vattacsomó. Ereszkedés közben egy gyermek akár azt is hihetné, hogy a repülő bele fog ütközni a felhőkbe, de persze tudjuk, hogy a felhőknek a kinézetük ellenére nincs szilárdságuk. A gondolatainkkal és az érzelmeinkkel szemben is hasonlóan viselkedünk: szorongunk a tudattól, hogy esetleg beléjük ütközünk, mert valóságosnak tekintjük, és úgy is reagálunk rájuk. Éppen azért szenvedünk, mert így viszonyulunk az érzelmeinkhez és a gondolatainkhoz.

Általában úgy érezzük, mintha a gondolatok és érzelmek betörnének a fejünkbe. Gyakran mondjuk, hogy „valami eszembe jutott”. Honnan jutott oda? Talán letöltjük a gondolatokat valami távoli szerverről? Persze, hogy nem. A mentális aktivitás erősödését tökéletesen szemlélteti egy másik metafora, amit gyakran használnak az elme jellemzésére: hasonlíthatjuk óceánhoz is. Az elme maga az óceán, a gondolatok és érzelmek pedig a hullámok a felszínen. Az óceánhoz elválaszthatatlanul hozzátartoznak a hullámok, jönnek és mennek, felcsapnak, kavarognak és elcsitulnak. Megtanulhatjuk magukra hagyni a dolgokat és megpihenni a tudatban – az óceánban –, ahelyett, hogy a hullámok hátán hánykolódnánk. Erről szól a meditáció gyakorlata. Amikor feltámad egy hullám, vajon elválik az óceán tömegétől, és függ a levegőben? Nem, a hullám csak az óceán természetes kifejeződése, amihez hasonlóan a gondolataink és érzelmeink is egyszerűen csak az elménk részei. Ha eggyé válhatnánk a tudattal úgy, mintha mi lennénk az óceán, az élet teljesen máshogy nézne ki. Ellenkező esetben viszont áldozatul esünk a hullámoknak, és mielőtt észbe kaphatnánk, máris a bennünk háborgó gondolatok veszik felettünk át az irányítást.

Lényegünk a szabadság

A szív ragyog, de fátylak takarják el, amelyek azonban nem tartoznak a természetéhez.

– Buddha

Az elme lényegét a meditációs szövegek néha több rétegnyi sárral borított kristályként írják le. Mindegy, milyen vastag a sár, a kristály mindig ott van alatta. A sár egyszerűen a negatív gondolatok és érzelmek láncolatát jelképezi. A meditáció során lemoshatjuk a sarat, hogy a kristályunk újra ragyoghasson.

Ha az elménk végső soron több, mint a gondolataink és érzelmeink összessége, akkor szabadok vagyunk, ami egyenlő a teljes boldogsággal. Ahogy elkezdünk ezzel megbarátkozni, talán azt is felfedezzük lassanként, hogy az elme eredendően jó – a problémáink rétege alatt tulajdonképpen jól vagyunk. Ez a Buddha értelme. A Buddha jelentése egyszerű belső jóság, a bennünk rejlő tisztaság.

Az elme tudománya

A boldogságra és szabadságra való eredendő hajlamunk a test szintjén is megmutatkozik. Ez ma már nem csak holmi misztikus hiedelem, már jó ideje a tudományos diskurzus része, és neurológiai tényként kezelik. Az agykutató Candace Pert munkája különösen érdekes ebben a témában. Pert fedezte fel elsőként az opioid receptorokat és az endorfinokat (ezek a vegyületek felelnek a természetes fájdalomcsökkentésért a testben), innen származik az azóta már szállóigévé vált mondás: „Belénk van kódolva az öröm.” Az a természetes alapállapotunk, hogy jól érezzük magunkat – boldogságra vagyunk teremtve.

Rendszeresen együtt dolgozom Ash Ranpurával, a Yale idegtudósával, aki ezt a jelenséget úgy magyarázta nekem, hogy amikor a dolgok rendben vannak, az agyunk alapjáraton működik, amikor viszont például épp megbotlunk és rájövünk, hogy el fogunk esni, az agy hibaüzenetet küld, ami hirtelen beindítja a félelemérzetet. Érdekesnek találom, hogy az agyunk arra van beállítva, hogy azt jelezze, amikor valami nincs rendben, és nem pedig fordítva. Számomra ez is azt jelenti, hogy az ember természetes állapota pozitív: csak akkor kell igazán odafigyelnünk, amikor eltérni készülünk ettől az állapottól. Ha például egy parkban sétálunk gyönyörű, napos időben, és éppen fáj a fogunk, akkor a napos időt és a minket körülvevő szépséget természetesnek vesszük, és csak a fogfájásra figyelünk. Az van belénk kódolva, hogy a rossz dolgok tudatosuljanak, de ez mindig olyan érzés, mintha a fájdalom betörne a létezés természetességébe.

Amikor kisbabaként az édesanyánk testére fektetnek minket, vagy szoptatás közben az anya és a baba testét egyaránt a boldogság, szeretet és biztonság érzéséért felelős vegyület tölti meg. Oxitocinnak hívják, és a hatására visszakerülünk abba a nyugalmi állapotba, ami a legtermészetesebbnek érződik számunkra. Amikor valami elzár minket ettől a boldogságtól, sírunk. Mindannyiunk biológiai alaptermészete az elégedettség, a testünk pedig tudja, hogyan generáljon ilyen érzetet; amikor kizökkenünk ebből az állapotból, a testünk automatikusan megpróbálja helyreállítani.

Ez talán elsőre ellentmondásosnak hangzik, de minden negatív érzésünket értelmezhetjük egyúttal annak a bizonyítékaként, hogy a boldogság valódi lehetősége korlátlan. Ezt úgy értem, hogy a negatív érzéseink minden esetben valamiféle frusztrációból erednek, és arra késztetnek, hogy elkezdjünk keresni valamit, amitől jobban érezzük magunkat. A valóság azonban az, hogy semmit nem fogunk elég jónak találni, mivel a vágyakozásunknak semmi sem szab határt. Ehelyett a valódi boldogságot kell megtalálnunk, ez azonban csak akkor fog sikerülni, ha összhangba kerülünk a szabadság bennünk rejlő lehetőségével. A világon semmi nem ér fel a „belénk kódolt örömmel”, ami mindenkiben megvan.

De mi az, ami visszatart a valódi boldogság megélésétől? Az, hogy szeretünk ragaszkodni dolgokhoz, még a gondolatainkban és az érzelmeinkben is. Ez viszont szenvedéshez és fájdalomhoz vezet. Minden energiánkat a boldogság és a kiteljesedettség hajszolása köti le, de csak a külső világban igyekszünk megkeresni ezeket. A meditáció által azonban rájöhetünk, hogy mindez mindvégig ott volt elrejtve bennünk: a lelkünk mélyén mindannyian boldogok és szabadok vagyunk.