A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Max Monroe: The Pact (Winslow Brothers #2), 2021

Fordította
CSIK ESZTER

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vonzó ajánlat (Winslow fivérek 1.), 2022

Copyright © 2021. The Pact by Max Monroe.
Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © Csik Eszter, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Wander Aguair Photography

Modell: Gil Soares

Borítóterv: Peter Alderweireld, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fegyveresi Anikó

Korrektúra: Drabon Zoltánné, Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-59-0

A SZERZŐ JEGYZETE

A Szexi alku egy teljes terjedelmében romantikus, szórakoztató, önálló regény a Winslow fivérek-sorozatban. Ez a könyv kendőzetlenül humoros, ahogy azt az olvasó elvárhatja, ugyanakkor Flynn az a típusú hős, aki egy kis extrát nyújt: szexi, titokzatos, csúnyán beszél; ez a férfi lángra lobbantja a petefészkeket. Nagy a kísértés, hogy mellékeljünk egy nyilatkozatot az olvasás közbeni védekezésről, de a trójai program nyilvánvalóan nem kínál óvszert elektronikus eszközökhöz. Kérjük, tekintsd ezt figyelmeztetésnek. Komoly figyelmeztetésnek. A Szexi alku olvasása közben meg fog fájdulni a hasad a nevetéstől, de az EROTIKUS SZINT annyira MAGAS, hogy megtörténhet az ozmózison keresztüli teherbe esés.

Továbbá a könyv tartalmának humoros és addiktív természetéből adódóan a következők nem javasoltak: olvasás a kocsiban a gyermeked iskolájánál várakozás közben, olvasás az ágyban az éberen alvó házastársad és/vagy háziállatod és/vagy gyermeked mellett, olvasás az első randin, ezt a könyvet olvasni az anyósod hálaadásnapi vacsoráján, ahelyett, hogy a brokkolis raguját dicsérgetnéd, olvasás a gyermeked sportversenye/szavalata/iskolai eseménye közben, ezt a könyvet ajándékozni az anyósodnak karácsonyra (hacsak az anyósod nem egy tüzes szexgép, aki imádja a romantikus, szórakoztató irodalmat), olvasás evés és/vagy ivás közben, olvasás a munkahelyen, ezt a könyvet felolvasni a főnöködnek, és/vagy olvasás nehézgépek használata közben. Illetve abban az esetben, ha húgyhólyag-inkontinenciában szenvedsz életkor/terhesség/szülés/stb. miatt, javasoljuk, hogy viselj egészségügyi termékeket és/vagy közvetlenül a vécén ülve olvasd.

Jó olvasást!

Szeretettel:

Max & Monroe

AJÁNLÁS

A csúnyán beszélő, titokzatos férfiaknak: baszki, imádjuk a stílusotokat.

A szónak, ami F-fel kezdődik és ASZ-szal végződik: csak így tovább a fasza munkával.

BEVEZETÉS

Április 6., szombat, Las Vegas

Flynn

A négy Winslow fivér Vegasban. Mi baj történhet?

Nos. Nagyjából minden kibaszott dolog tönkremehet, ha mind a három fiútestvérem úgy dönt, hogy piás villásreggelivel kezdeni a napot nagyszerű ötlet.

Bár egészen idáig a részeg bűneik közé csak a botladozás és a hangoskodás tartozik a kora délutáni kaszinó tömegében, ismerve őket, amióta csak az eszemet tudom, valami azt súgja, hogy ez a nap pokoli kaotikus menet lesz.

Mondja az a fickó, aki mindig a felelősségteljes, józan testvér marad a csapatból.

– Hány óra? – kérdezi Ty, de gyorsan meg is válaszolja a saját kérdését, miután rápillant az időre a telefonján. – Szent szar, még csak dél van?

Jude horkant egyet az arcára kötött szemmaszk mögül. – Srácok, atomrészegnek érzem magam délhez képest. Hogy történt ez?

Majdnem hangosan felröhögök. Hogy történt ez? Valószínűleg az a rengeteg Margarita lesz az oka, amit ez a három idióta megivott a reggelihez. Nem is beszélve a tequila rövidekről, amiket Ty rendelt… háromszor, baszki.

– A számbó’ vetted ki a szavakat, tesó – ért egyet Ty, majd átkarolja Jude-ot, és elázva megkísérli átvezetni Mr. Szemmaszkot a kaszinón.

Ezeknek a bohócoknak akkora szükségük van kísérőre, hogy az szinte már fájdalmas.

Sajnos az én vagyok, és ezért egyetlen embert lehet hibáztatni, Jude öcsémet. Ő az a seggfej, aki úgy döntött, kurvára szerelmes lesz, és a következő hónap végén ő fogja kimondani azt a gyalázatos szót, azt, ami az én számból soha nem hangzik majd el, az holtbiztos, és feleségül veszi a menyasszonyát, Sophie-t.

– Csa’ annyit akarok tudni – hablatyol Jude –, hogy hová megyünk, és mikor vehetem le ezt a maszkot?

Egyre részegebb lesz, ahogy telik az idő? Bassza meg.

A legidősebb és jelenleg a legkevésbé részeg bátyám, Remy elereszt egy hosszú, mély sóhajtást, ami tökéletesen példázza, hogy érzem magam.

– Jude, te vetted fel azt a maszkot.

– Micsoda? – kérdezi Jude, fejét egyik oldalról a másikra fordítva, pedig szart sem lát. – Nem, nem én.

– Igazából de, ember, te vetted fel – állítja Remy, hangjában több mint érezhető a bosszankodás.

– Én vakítottam el magam? – gúnyolódik Jude. – Ennek kurvára semmi értelme, gyerekek.

Nem mondod, Sherlock.

Gőzöm sincs, Jude miért ragaszkodik ahhoz a maszkhoz. Mi csak egyszeri használatra gondoltunk, amikor megleptük a vegasi kiruccanással, hogy megünnepeljük a közelgő esküvőjét, de felvette ezt az átkozott cuccot mintegy a menyasszonyához, Sophie-hoz való „hűsége” nevében, mintha valamilyen erényöv lenne az arcán. Nem tudom, hogy a Wynn kaszinón átsétálni milyen veszéllyel járhatna, de soha nem tettem úgy, mintha megpróbálnám megérteni a legkisebb öcsém gondolatait.

Különös fordulat, hogy mivé vált az egykori nőfaló, egyesek úgy mondanák, hogy „betörték”, más szóval teljesen és tagadhatatlanul szerelmes lett a leendő feleségébe. Lehet, hogy én nem az a típusú pasi vagyok, aki beveszi a kapcsolatokat, a házasságot és ezeket a baromságokat, de el kell ismernem, hogy a kisöcsém százszázalékosan elkötelezte magát Sophie mellett.

Olyannyira, hogy négyszer kérte meg a kezét, mielőtt igent mondott.

Négy kicseszett lánykérés. Ha ez nem bizonyítja az elköteleződést, akkor vágjanak tökön, és hívjanak a legbolondabb Winslow testvérnek.

Jude csak nevet Remen, továbbra is magán hagyja a maszkot, és mormog valamit, amit láthatóan csak Ty hall.

– Kéhérlek – jegyzi meg Ty egy szarkasztikus horkantással a hátam mögül, és karöltve botladozik Jude-dal. – Remy nyilván a legtöbb idejét fantáziálással tölti, ahogy a cukormázával beborítja a nőket.

Jude vihog, Remy pedig megfordul, és belebokszol Ty vállába.

– Áu – üvölt fel Ty idegesítően. – Ezt meg miért kaptam?

– Azért, mert szarságokat beszéltél rólam, amit nem is értek, és valószínűleg nem is akarom tudni.

Felhúzom a szemöldökömet, és egy apró, önelégült mosoly jelenik meg a szám sarkában. Pontosan tudom, miről beszél Ty, bár azt kívánom, bárcsak ne tudnám, baszki. És jobb lenne, ha írna egy személyes levelet Istennek, megköszönve benne Remy váratlan ártatlanságát amellett, hogy megbocsátásért könyörög a múltbeli és jövőbeli bűneiért. Biztos vagyok benne, hogy ha Remy tudná, valójában miről beszél Ty, lenne egy be nem tervezett utam a kórházba. Fogalmam sincs, mi ez Tyjal és az alkohollal, de ha ez a kettő összekeveredik, az eredmény a világ egyik legalkalmatlanabb embere. Olyan, mint egy betegség.

Jelenleg a legfiatalabb öcsém nagyszabású legénybúcsújának harmadik napján vagyunk, és egészen máig elviseltem több mint negyvennyolc óra részeg dorbézolást, pokoli zűrzavaros éjszakai klubokat és túlságosan is barátságos sztriptíztáncosokat.

Félreértés ne essék, nagyon örülök, hogy Jude-ot ünnepeljük; csak ne ebben az idegesítő vegasi partijelenetben zajlana az egész.

Személy szerint én jobban preferálom a csendes környékeket. A nyugodt hangulatot. A józan embereket. És valószínűleg kisebbségben vagyok a legtöbb férfihez képest, de a sztriptízbárok soha nem tartoztak a kedvenceim közé. Természetesen értékelem a női alak szépségét. Csupán jobban élvezem, amikor az ilyesmi közös megegyezéssel, és pénz, borravalók, rohadt öltáncok és a Magic Mike sikerzenéje nélkül zajlik.

Éppen ezért nem Tynak kellett volna megszerveznie ezt a hétvégét.

Mocsok egy dolog az utólagos okoskodás, nem?

Azt gondolná az ember, hogy mivel mind a négy Winslow fivér kibaszottul elmúlt már harmincöt éves, egy vegasi kiruccanás nem fordulhat át szarlavinába, de ennek a jelenségnek ez a szótári definíciója.

Miután két napig bedőltem a testvéreim trükkjeinek, őszintén, nem is hiszem el, hogy a harmadik napon is velük vagyok. Ha okosabb lettem volna, felpattantam volna a motoromra, és itt hagytam volna őket a saját szarukban, vissza se néztem volna.

A francba is! Lehet, hogy New Yorkban élek én is, mint a fiúk és a kishúgom, Winnie, de van egy házam nagyjából húsz percre a Vegas Striptől. Simán kivonhattam volna magam a hülyeségeikből néhány órára, hogy megőrizzem az ép elmémet.

De hát nem, itt vagyok, és benne vagyok a buliban. Néha a mentális károsodásom az ára annak, hogy szeretem ezeket a mókamestereket.

Részeg, csatakos, vihogó testvérek egy kupacban, én pedig inkább a legígéretesebbnek tűnő kaszinóasztal felé megyek, ahol zsong az izgatottság, és villogó fények vibrálnak körülöttünk. Valószínűleg a kelleténél több pénzt csúsztatok oda a filcen az osztónak, aztán leülök. Tynak néhányszor neki kell futnia, hogy le tudjon ülni a székre, és a dülöngélő mozgásától Jude elveszti az egyensúlyát. Annyira szédeleg, hogy végül leveszi a szemmaszkot, és a nadrágja hátsó zsebébe gyömöszöli.

Felhorkanok, aztán a fejem rázom, miközben mellém ülnek, és elkezdenek pénz után kotorászni a zsebükben, hogy megtegyék a saját tétjüket. Pechjükre én már kiürítettem a zsebüket rögtön azután, hogy lehúzták a harmadik tequilájukat délelőtt tizenegykor, előre látva, hogy a nap előrehaladtával milyen sebességgel veszítik majd el a döntésképességüket.

– A fenébe – káromkodik Ty, kifordítva a zsebeit, és rángatja a vékony, fehér anyagot. – Megesküttem vóna, hogy van még valamennyi beton – haaa – zseton itt.

Az osztóra vetett pillantásom azt sugallja: „Ne is törődjön velük!”, így az ő szemöldöke csak enyhén emelkedik meg, miközben elveszi a pénzem, és felhalmozza a zsetonjaimat. Jude azonnal a zsetontornyaim felé nyúl, de rácsapok a kezére, mint egy anya, aki épp most vette ki a pulykát a sütőből hálaadáskor.

Remy nevet ezen.

– Óóó, kam-pó!

Megköszörülöm a torkom, ők hárman pedig gúnyolódva felegyenesednek a székükön.

– Szerintem Flynn azt szeretné, ha jól viselkednénk, gyerekek – mondja Jude normális, derűs hangon. A csipkelődésük ellenére a szám sarka azért mosolyra húzódik, ahogy látom, mindannyian igyekeznek.

Komótosan átgurítok nekik egy-egy ötszáz dolláros zsetont. Jude és Remy gyakorlatilag ráesnek az asztalra, miközben megszerzik a sajátjukat, és megkopogtatják a filcet, hogy az osztó őket is vegye be a játékba, Ty viszont elveszi az övét, és gondosan, szinte módszeresen beledugja a zsebébe.

– Te nem játszol, Ty? – kérdezem lassan, mint egy szülő a totyogóst. Igazából csak így lehet bánni az ennyire ittas emberekkel.

– Nem. Elteszem egy különleges alkalomra.

Bólintok. Nekem aztán jó. Amint végül megvan a csapat, az osztó elkezdi kiadni a lapokat.

Nem vagyok oda a szerencsejátékért, sem a szükségtelen kockázatvállalásért olyan dolog miatt, ami nem az én javamat szolgálja, de mivel ezen a hétvégén a közül választhatok, hogy klubokban lógjak vagy kártyázzak, minden egyes alkalommal a blackjacket fogom választani. Ismerem a játékot, ismerem a stratégiát, és itt kilencvenkilenc százalékkal kisebb az esélyem arra, hogy egy ismeretlen, mocskos női nemi szerv hozzám érjen. És ez azt is jelenti, hogy a testvéreim legalább megpróbálnak a lehető legjobban viselkedni, nehogy kidobják őket a kaszinóból.

Ha őszinte akarnék lenni, azt is beismerném, hogy képes vagyok úgy megszámolni a lapokat, hogy legyen egy jó tippem, mi maradt az osztó paklijában, és óriásit kaszálnék, de Vegasban vagyok, és ahogy azt mindannyian jól tudjuk, a lapszámlálás kifejezetten illegális.

Te is hangosan beismered, hogy meg tudod számolni a kártyákat? Akkor talán arra is felkészülhetsz, hogy egy ablaktalan szobába hurcolnak, és néhány izomagyú, szteroidfogyasztó kaszinós biztonsági őrrel Harcosok klubját játszol.

Az osztó mutat egy kőr nyolcast, én két tízest, egy pikket és egy kárót.

A blackjack-esélyeim szerint egy erős húszasnál tartok.

Egyesek azt gondolhatják, hogy jó ötlet kettéosztani a tízeseket, de azért vagyok itt, hogy elmondjam, a tízesek kettéosztása csak rossz blackjacket eredményez, és szinte mindig megszabadít a pénzedtől. Sok pénztől, ha megduplázod.

Az asztaltársaságom többi tagja, beleértve a két részt vevő fivéremet, a kezükben lévő lapokból játszik. Remynek és Jude-nak tizennyolca és tizenkilence van, egy aranygyűrűt viselő fickó bajban van, mert hetest kapott puha tizenhatosra. Az utolsónak, egy idősebb úriembernek Yankees baseballsapkában, aki úgy néz ki, mintha három napja megállás nélkül játszana, sikerül kihúznia egy blackjacket, miután egy pikk hetest ad a kőr bubihoz és a treff négyeshez.

Az osztó felfordítja a lapjait, és felmutat egy tízest, ami azt jelenti, hogy játékban vagyok a hard húszasommal, Remy és Jude pedig egálban vannak. Mindent összevetve ez jó az asztalnak, de nem jó a háznak.

Aztán a játék hasonló ütemben zajlik. Az a fickó, aki az első kézzel bukott, továbbra is bukik hármat a következő öt kézből. A baseballsapkás fazon kockázatos döntéseket hoz a tipikus esélyekkel szemben, amelyek végül kifizetődőek. Én pedig az összes döntésemet valódi statisztikákra alapozom, hogy a zsetonjaim folyamatosan megsokszorozódjanak.

Amikor új vendégek csatlakoznak a játékba, az osztó szünetet tart, hogy beváltsa az új játékosok zsetonjait, én hátradőlök a helyemen, míg mások az asztalnál véletlenszerű témákról csevegnek, mint például arról, honnan érkeztek, milyen terveik vannak az estére, és melyik kaszinóban van a legjobb büfé. Tulajdonképpen az egész csak hasztalan locsogás, amiben nekem nincs kedvem részt venni.

Egyáltalán nem vagyok az a csevegős fajta.

A szemem sarkából megpillantok egy vad, világosbarna, göndör hajkoronát az egyik hosszú, szőnyeggel borított kaszinófolyosón, és kíváncsi leszek. A göndör fürtök tulajdonosa egy alacsony nő farmerban, fehér edzőcipőben és fehér pólóban, ami egy falatnyi bőrt mutat lapos hasából. A húszas évei végén járhat, és a teljes öltözéke, egészen a két kezében lévő fehér, gurulós bőröndig, tökéletesen passzol egymáshoz.

Az ösztöneim nem sok jót súgnak. Ez a túlzott összhang rögeszmés hajlamokról árulkodik, és arról, hogy minden férfi elé, akivel találkozik, lehetetlen követelményeket állít. Nyilvánvalóan drága ajándékokat és ékes szavakat vár, és nem lehet enni a kanapén, még rágcsálnivalót sem.

– Ó, az istenit! – kiáltja Jude, és levágja a lapjait a filcre, ezzel eltereli a figyelmemet a nőről. – Ez a kéz olyan jó, mint egy marék aszott dió.

Ty felhorkant, és hátrabillenti a székét, véletlenül két lábon himbálózik, amíg Remy egy biztos kézmozdulattal vissza nem állítja a helyére, mire Ty megfejeli az asztalt. Az osztó orrlyuka erre ki is tágul.

– Sajnálom – kérek elnézést, bár kétlem, hogy a részeg bolondok bármi újdonságot jelentenének egy kaszinó dolgozójának a Las Vegas Stripen. – Hiányoztak a viselkedésóráról kölyökkorukban.

Az osztót sikerül annyira kiengesztelni, hogy ne hívja a biztonságiakat, de nagyot sóhajt, majd visszatér a munkájához, a tekintetem pedig újra a nőre szegeződik a vad göndör fürtökkel. Mókásan ütnek el a megjelenésétől.

Ahogy húzza maga mögött a két kis bőröndjét, a szeme örömében felcsillan, amikor megpillant egy játékautomatát.

Rögtön lendületesebben lépdel, ahogy az üres helyhez siet, majd lehuppan, és nem is tart sokáig, hogy pénzt dobjon a gépbe, ami arany fényekkel van megvilágítva és bölényképek díszítik az elejét. Amikor a nagy képernyő felvillan, könnyűszerrel megérinti ujjával az egyik gombot, hogy pénzt tegyen fel az első pörgetésre.

Összeráncolt homlokkal nézem, és szinte megijedek, amikor összecsapja a kezét, és magának kiáltja: „Gyerünk!”, amint a nyerőgép elkezdi tenni a dolgát. Teljesen egyedül van, nincs vele senki, mégis úgy viselkedik, mintha egy tömeg középpontjában lenne. Tökéletesen ellentmond annak, amit vártam, egyáltalán nem kifinomult vagy feszült, még a látszat fenntartása miatt sem aggódik.

Nem olyannak tűnik, mint akinek gondoskodnia kell valakiről, ő magányos farkas a birkák tengerében, amik azon aggodalmaskodnak, mit gondolnak mások.

Olyan, mint egy leheletnyi friss levegő.

Újra megérinti a gombot, aztán mindkét kezét a magasba emeli egy rövid éljenzésre: „Ez az, bölény! Csak így tovább! Mozgassátok a nagy, szőrös seggeteket, és virítsátok a lóvét!”

Rohadtul utálom a játékautomatákat. Ezek a legnagyobb pénznyelők, amivel ember csak találkozhat egy kaszinóban, és ha olyan lennék, akinek ami a szívén, az a száján, akkor valószínűleg a fejem ráznám, hogy milyen vak lelkesedéssel játssza ezt a hülye játékot.

Mégis, ettől a lelkesedéstől jól látható mosolyra húzódik a szád…

– Igen! Igen! Igeeen! – Hosszú, vad fürtjei a hátán pattognak, miközben a székében táncol. A nagy képernyő felvillan, és a hangszóró a „bölény” szót harsogja, miközben tülekedés zaja tölti be a levegőt.

Amikor meghallom a tőlem néhány székkel arrébb ülő férfit, hogy azt mondja, „Új lapot”, gyorsan a filcre terelem a figyelmemet. Számolom az osztó lapjait, a saját lapjaimat, és az asztaltársaságom lapjait, de a koncentrációm szélsebesen visszavált arra az átkozott játékautomatára, amikor a nő felkiált, felpattan a helyéről, és belebokszol a levegőbe.

Az előtte lévő nagy képernyőn valamilyen bónuszkör felirata villog, és a gyorsan felfigyelők megállnak körülötte, hogy kövessék az eseményeket.

Az eseményeket, amik teljesen magukkal ragadnak…

Szokatlanul lelkes, de nem tagadhatom, hogy a folyamatos izgatott reakciói nem okoznak csalódást. Egészen biztos vagyok benne, hogy nevetek, belül legalábbis.

A nő göndör hajkoronája ugrál a hátán, ahogy forog és ünnepel, még pacsikat is ad az ismeretlen arra járóknak és a kaszinó dolgozóinak.

– Uram! – szólít meg a blackjack osztója, én pedig visszafordulok az asztalhoz, ahol ő a következő lépésemre vár. Gyorsan felmérem a lapjaimat, egy kőr király és egy másik tízes, aztán látom, hogy egy kilencese van a háznak.

– Megállok – döntök, és a kör Remyvel folytatódik.

A tekintetem azonban visszakanyarodik ahhoz a nyavalyás játékautomatához, ahol Vegas legboldogabb nője még mindig táncikál örömében. A perifériámban látom, hogy Ty rám néz, tekintetünk találkozik, majd megfordul, hogy megnézze, mit bámulok.

Alig fogom fel a többi nálam lévő blackjack lapot, sem a testvéreim huhogását és kiabálását, csak akkor veszem észre, hogy megnyerem a játékot, amikor az osztó még több zsetont tol felém.

Nagyon jól tudom, hacsak nem az a cél, hogy pénzt veszítsek, akkor az elkalandozó figyelem és a blackjack nem illik össze, most pedig fel kell állnom az asztaltól.

– A mindenit, csinos hölgy – dünnyögi Ty hangosan. Feltételezem, ezt a kommentet csak magának akarta megjegyezni, de az elfogyasztott italok mennyisége egyáltalán nem segít a hangerő szabályozásában. Lassan Remy feje is arrafelé fordul, amerre néz, Jude pedig drámaian, dudorászva eltakarja a szemét. – Jaj, nem, nem, nem… Én nem nézni az nőci.

Mindenféle figyelmeztetés nélkül Ty felpattan, esetlenül nekimegy az asztalnak, és gyakorlatilag a farkát csóválva rohan át a kaszinón a nőhöz a bölényes játékautomatánál.

Na, hát helyben is vagyunk…

Remy ostoba vigyorral néz rám, én pedig sóhajtva bólintok, letessékelem Jude-ot a székről, miközben én is leszállok az enyémről, és követem Virgonc Vilit a vad fürtök felé.

Istenem, segíts meg, mert csak halvány elképzelésem van arról, hogy ez hova vezet.

Daisy

Azt hiszem, szerelmes vagyok Vegasba.

Persze még csak most értem a bűn városába, még be sem jelentkeztem a szobámba, de a szerencse istennője már le is mosolygott rám. Felvillantotta gyöngyfehér fogsorát, megrázta a cickóját, és azt mondta nekem, hogy én vagyok a legjobb kis játékautomatás lány az egész világon.

– Bölény! Bónuszkör! – énekli a gépem, én pedig figyelem, ahogy izgatottan villódzik a képernyő, miközben a nagy kerék körbeforog, és egyre több pénz adódik hozzá a nyereményemhez.

Tulajdonképpen dolgozni jöttem, nem szórakozni, de szent Isten, ez fantasztikus!

Nem is kedvelem a szerencsejátékot, és gőzöm sincs, mi ütött belém, hogy megálltam ennél a játékautomatánál, mielőtt felmentem volna a szobámba, de egye fene, örülök, hogy így lett.

Miközben összejön egy bizonyos tripla bónusz a bölényekkel teli képernyőn, hallom, hogy valaki futva közeledik felém. Az igazat megvallva, semmit sem tudok erről a játékról. Nem tudom, mit jelentenek a kiírások, vagy hogy miért én nyerek, de amikor lepillantok a nyereménymutatóra, látom, hogy a szám csak nő és nő és nő.

– Ju-huu! – örömködök, és kétlépéses táncot járok a helyemen. Aztán hátranézek a vállam fölött, és arra kényszerítem az egyik kaszinói dolgozót, aki a kukákat üríti, hogy csapjon bele a tenyerembe.

Biztos azt hiszi, hogy egy őrült nő vagyok, aki úgy ugrándozik, mint egy sikítószellem, leginkább össze van zavarodva, de végül apró vigyor jelenik meg az arcán.

– Sok szerencsét, asszonyom – mondja, és elmegy, lehetőleg minél messzebb tőlem és a szerencsés játékautomatámtól.

– Szent ég, ezt el sem hiszem – suttogom magamnak, és visszakényszerítem magam a székbe, hogy lássam a bónuszpörgetés végét és a nyereményemet.

135,13 dollár elképesztő nyeremény! Ez a felirat jelenik meg a képernyő közepén.

Valami csoda folytán egy húszdolcsist dobtam a gépbe, és több mint száz dollárt nyertem.

Éljen Las Vegas, bébi!

Adrenalinlöket söpör át az ereimben, és megértem, miért szeretik annyira az emberek Vegast. Hiszen még csak épphogy leszálltam a Los Angeles-i repülőről, és már hivatalosan is nyertes vagyok.

Na már most, jön a nagy kérdés. Maradjak vagy menjek?

Folytassam a játékot? Vagy vegyem ki a nyereményem, és menjek a szobámba, zuhanyozzak le, és pihenjek egy kicsit, mielőtt készülődnöm kell a céges bulira?

Mármint most szálltál le egy kora reggeli járatról Los Angelesből, nyilván izzadság- és szárazperec-szagot árasztasz…

– Ne bízd el magad túlságosan – mondja egy férfi a hátam mögül, mire hátrafordítom a fejem. Igazán nyilvánvaló módon aranyos a bohókás, világosbarnás-szőkés hajával és széles mosolyával, de a szemén lévő fátyol ugyanilyen nyilvánvalóan mutatja, mennyire részeg. – Hidd el, a szerencse istennője szereti seggbe rúgni az elbizakodottakat. Azért tudom, mert én is közéjük tartozom.

Rekedtes nevetés formájában jelenik meg mögötte két, szinte még kínzóbban vonzó férfi, az egyikük érdekes módon elfedi a szemét a kezével.

– Ty – mondja a sötét hajú –, ne zaklasd már az embereket!

– Kit zaklat? – kérdezi a szemeltakarós másik, mire kap egy taslit a tarkójára a sötét hajútól.

– Ne takard már el a szemed, Jude! Száz százalék, hogy Sophie tudta, lesz szemed, amikor idejöttél. Ez nem megcsalás, bassza meg.

– Sophie egy istennő – jelenti ki a férfi, én meg nagyon mosolygok először ez alatt a kis közjáték alatt. Mind részegek, ami ijesztő lehet egy nőnek, ha egyedül van, de szórakoztatóak is, és ezt jó jelnek veszem.

Talán a nyugodt lelkiállapotom miatt ér annyira váratlanul, amikor egy negyedik férfi is közelít, de talán csak azért, mert rögtön lerí róla, hogy ő másmilyen.

Erős állkapcsa van, örvénylő óceánkék szeme, tökéletesen kócos, sötét haja, a teste pedig izmosnak és csupasznak tűnik a farmerja és a fehér pólója alatt. Egyetlen porcikám sem fél a jelenlétében.

Lenyűgözve bámulok rá, és megszólítom az első férfit, a mókásat, akiről már tudom, hogy Tynak hívják. – Tehát… azt mondod, hogy ki kellene vennem a pénzemet, mielőtt ez a játékautomata felzabálja az összes nyereményemet?

Mr. Tartózkodó meg sem szólal, de esküdni mernék, hogy a szája sarka majdnem felfelé mozdul el.

– Jaja – válaszolja Ty kissé túl hangosan a kialakult kis társaságunkban. – De nem számít, hogy döntesz – folytatja, majd egy fekete zsetont ad a kezembe. – Az én lovagias kötelességem, hogy győztesként távozz.

– Lovagias kötelesség? – vonom kérdőre, mire csak kacsint egyet. A másik két részeg kísérő röhögésben tör ki, de én inkább a negyedik férfit figyelem, aki még mindig nem szólt semmit.

Lepillantok a tenyeremben lévő zsetonra. Szent Isten. Ötszáz dollár? Tényleg úgy néz ki, hogy a szerencse istennője bírja a képemet.

– Hűha. Köszi! Ez több mint nagylelkű tőled, és nem hiszem, hogy elfo…

– De, elfogadhatod – szakít félbe a férfi egy bólintással és egy mosollyal. – Nem fizetek neked a szexért vagy ilyesmi. Csak a lovagi kötelességemet teljesítem. – Ezt a kijelentését azzal nyomatékosítja, hogy tiszteleg nekem, mintha egyenruhás katona lennék, és ettől kacagnom kell.

– Jézusom – dorgálja meg a sötét hajú, majd a vállánál fogva megfogja Tyt, és tőlem távolabb húzza. Bocsánatkérően mosolyog vissza, amikor elkapja a tekintetemet. – Bárcsak azt mondhatnám, hogy soha nem viselkedik így, de akkor hazudnék.

– Igaza van Remynek – ért egyet Ty egy unott grimasszal. – Valójában én mindig ilyen elbűvölő és ellenálló vagyok.

– Ellenálló? – tör ki nevetésbe Jude, aki még mindig takarja a szemét. – Lehet, hogy kissé el vagyok ázva, de szerintem nem ez a helyes szó, öregem.

– Na, szerintem ez a tökéletes szó – jegyzi meg Remy, a legmagasabb és nem annyira részeg fickó, széles vigyorral.

Ebből az őrült beszélgetésből, amiben csak félig veszek részt, eddig a négy férfiból háromnak a nevét tudtam meg: Tyét, Jude-ét és Remyét.

Emiatt pedig csak még jobban érdekel a legtartózkodóbb csapattagjuk neve. Meg sem mukkant eddig, mégis az ő jelenléte a legjobban érzékelhető. Magabiztos anélkül, hogy bármit is mondana, vagy bármilyen nyilvánvaló megjegyzést tenne. Engem pedig ez valamiért csak még kíváncsibbá tesz.

Már majdnem nyitom a számat, hogy megkérdezzem a nevét, de a rekedtes bandavezér és a zsetonom ajándékozója mélyen meghajol, és megszólal.

– Hölgyem, búcsúzom, adieu.

A másik kettő erre nevetni kezd, de a negyedik, rendíthetetlen társuk néma intésére megfordulnak, és enyhén botladozva távoznak.

Minden egyéb szó vagy magyarázat nélkül Mr. Titokzatos és a bandája egyszerűen… eltűnik.

Fogalmam sincs, mi a fene történt. De így, hogy ez az egész azzal végződött, hogy ötszáz dollárral lettem gazdagabb, talán gyakrabban kellene Vegasba jönnöm.