STENDHAL

A szerelemről

Borítóterv: Papp Norbert

Fordította: Kolozsvári Grandpierre Emil

A jegyzeteket írta: Benyhe János

© Kolozsvári Grandpierre Emil jogutódja, 2013

© Benyhe János jogutódja, 2013

© Tarandus Kiadó, 2013

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross Gábor út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó negyvenhetedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Szerkesztette: Reményi József Tamás

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Nyomdai előkészítés: Univerzum-Könyv Bt.

EPUB ISBN 978-615-5261-47-3

PRC ISBN 978-615-5261-48-0

AZ ELSŐ KIADÁS ELŐSZAVA

A szerző hiába kér elnézést az olvasóközönségtől, a közzététel puszta ténye rácáfol állítólagos szerénységére. Jobban teszi, ha rábízza magát olvasóinak igazságosságára, türelmére és tárgyilagosságára. De a jelen mű szerzője főleg erre az utóbbira tart számot. Franciaországban gyakran hallott igazán francia írásokról, nézetekről és érzésekről, ezért joggal tart tőle, hogy ha olyannak mutatja meg a tényeket, amilyenek a valóságban, és csakis a mindenütt igaz érzések és nézetek iránt tanúsít tiszteletet, kihívja maga ellen azt az elfogult szenvedélyt, amit már egy idő óta erénnyé magasztosítanak, noha ez ugyancsak vitatható. Csakugyan, mi lenne a történelemből, az erkölcsből, sőt a tudományból és az irodalomból, ha igazán németté, igazán orosszá vagy olasszá, igazán spanyollá vagy angollá kellene válnia, mihelyt átkelünk a Rajnán, a hegyeken vagy a La Manche csatornán? Mire véljük ezt a földrajzi felfogást vagy igazságot? Ha azt tapasztaljuk, hogy ilyenféle kifejezéseket, mint igazi spanyol önfeláldozás, igazi angol erények, komolyan alkalmaznak külföldi hazafiak beszédeiben, ideje volna már bizalmatlanul fogadni ezt az érzelmet, amely máshol is hasonlókat szít. Konstantinápolyban és minden barbár népnél olyan téboly ez a haza iránt érzett vak és elfogult részrehajlás, ami vért kíván; a művelt népeknél pedig valami kényes, szerencsétlen, nyughatatlan hiúság, amely odáig van, mihelyt a legkevésbé is megsebzik.{1}

ELSŐ ELŐSZÓ{2}

Ennek a munkának semmi sikere nem volt; érthetetlennek minősítették, s nem is ok nélkül. Következésképpen a szerző ebben az új kiadásban mindenekelőtt arra törekedett, hogy gondolatait világosan fejezze ki. Elmondta, miként jutott e gondolatokra; írt egy előszót, egy bevezetést, mindezt a világosság kedvéért; ennyi igyekvés ellenére sem lesz a Corinne{3} száz olvasója közül négy, aki ezt a könyvet megérti.

Jóllehet a szerelemmel foglalkozik, ez a könyvecske nem regény, s főleg nem oly szórakoztató, mint egy regény. Nem egyéb, mint az őrültség egy Franciaországban nagyon ritka fajtájának pontos és tudományos leírása. Az illedelmesség napról napra növekvő hatalma úgy kívánja, nem annyira erkölcseinek tisztasága, mint inkább a nevetségességtől való félelem következtében, hogy a kötet címéül választott szó egymagában való kiejtését kerüljük el, s ha ez mégis megtörténik, hatása többnyire megbotránkoztató. Nem kerülhettem el e szó használatát, de úgy gondolom, nyelvezetem tudományos ridegsége minden efféle szemrehányás ellen megvéd.

· · · • • • · · ·

Ismerek egy-két követségi titkárt, akik, ha visszatérnek Franciaországba, megerősíthetik az elmondottakat. Addig is mit mondhatnék azoknak, akik tagadják az elbeszélt tényeket? Arra kérem őket, ne méltassanak figyelemre.

Elbeszélési formámat könnyűszerrel egotizmusnak minősíthetik. Az utazó beszélhet így: „New Yorkban voltam, onnan Dél-Amerikába hajóztam, föl egészen Santa Fé de Bogotáig. A szúnyogok és a moszkitók egész utamon gyötörtek, s három napig a jobb szememmel nem láttam.”

Az utazót senki sem hibáztatja, ha magáról beszél. Megbocsátják, ha gyakran használja az én, az engem stb. szavakat, mert hiszen ebben a formában beszélheti el legvilágosabban és legérdekesebben a látottakat.

Jelen könyv szerzője az emberi szív alig ismert rétegeiben tett utazása során, pusztán a világosság és festőiség kedvéért beszél ilyesformán: „Gherardinéval elmentem a halleini sóbányába… Crescenzi hercegnő ezt mondta nekem Rómában… Egy nap Berlinben láttam a szép L. kapitányt…” Ezek az apróságok valóban megtörténtek a szerzővel, aki tizenöt évet élt Németországban és Itáliában. Mivel azonban sokkal inkább kíváncsi, mintsem lobbanékony, soha a legkisebb kalandba sem bonyolódott bele, és semmi olyan érzést nem élt át, amit érdemes volna elbeszélni. De ha feltételeznénk, hogy büszkesége tartja vissza az ellenkező tények megvallásától, büszkeségénél is nagyobb gőgje megakadályozta volna, hogy érzéseit kinyomassa, és kötetenként hat frankért árulja, mint azok, akik még életükben kiadják emlékirataikat.

A szerző midőn 1822-ben itáliai és németországi erkölcsi útleírásának lenyomatait javítgatta, kéziratával, melybe naponta jegyezte fel élményeit, s mely a szerelemnek nevezett lelki betegség valamennyi fejlődési fokának részletes tárgyalását tartalmazza, oly vak tisztelettel bánt, amiként egy XIV. századi tudós nézett Lactantius vagy Quintus Curtius valamely frissen felfedezett kéziratára. Valahányszor egy-egy homályos részletre bukkant, s az igazat megvallva ez nemegyszer megtörtént, mindig az volt a meggyőződése, hogy mai énje a hibás. Oly mértékben tisztelte az eredeti kéziratot, hogy több olyan részletet is kinyomtattatott, melyeket már maga sem értett. Aki a közönség kegyeire pályázik, nagyobb őrültséget nem is követhet el; ámde a szerző, aki hosszú utazások után látta viszont Párizst, azt hitte, hogy sikert lehetetlen elérnie, ha meg nem alázkodik az újságok előtt. Nos, ha az ember már rászánja magát ilyesmire, jobb, ha mindjárt a miniszterelnök előtt alázkodik meg. De mivel az, amit sikernek neveznek, szóba se jöhetett, a szerző saját kedvtelésére úgy tette közzé gondolatait, amint felmerültek benne. Így cselekedtek hajdan a görög filozófusok is, akiknek gyakorlati bölcsessége a szerzőt oly rajongó bámulatba ejti.

Évekre van szükség, hogy valaki behatolhasson az olasz társaság belső életébe. Nem lehetetlen, hogy én voltam ebben az országban az utolsó utazó. A karbonáro mozgalom s az osztrák betörés után ugyanis aligha lesz idegen, akit barátként fogadnak be e régente oly csapongó örömtől hangos szalonokba. A műemlékeket, az utcákat s a városok köztereit bárki megszemlélheti, a társaságot viszont már nem, mert az idegen mindig félelmet kelt: a lakosok kémnek tartják, vagy azzal gyanúsítják, hogy nem veszi komolyan az antrodocói győzelmet, s kigúnyolja az országban elkerülhetetlen hajbókolásokat, melyek az egyedüli védelmet nyújtják az uralkodót körülvevő nyolc vagy tíz miniszter és kegyenc üldözései ellen. Igazán szerettem a lakosságot, s az igazságról magam győződtem meg. Olykor megesett, hogy tíz hónapig egyfolytában egyetlen francia szót nem ejtettem, s ha nem törnek ki zavargások, s nincs a karbonáro mozgalom, sohasem tértem volna vissza Franciaországba. A jókedélyt mindennél többre becsülöm.

Habár mindent elkövettem, hogy tisztán és világosan írjak, csodát tenni mégsem tudok: a süketek hallását, a vakok látását nem adhatom vissza. Így aztán a nagy pénzek és vaskos örömök emberei, azok, akik százezer frankot kerestek az előző évben, ha könyvemet kézbe veszik, legjobb, ha azonnal becsukják, különösen a bankárok, gyárosok, tisztes iparosok, azaz kiváltképpen a pozitív gondolkodásúak. Sokkal kevésbé érthetetlen ez a könyv azoknak, akik börzén vagy sorsjegyen nyertek komolyabb összegeket. Az ilyen természetű nyereség nem összeférhetetlen az órákra nyúló álmodozás szokásával s az élménnyel, melyet Prud’hon egy képe, Mozart egy dallama, vagy olyan nő különös tekintete vált ki, akire sokat gondolunk. Egészen másként vélekednek az ilyenféle időpazarlásról azok, akik kétezer munkást fizetnek ki hetenként; szellemük szüntelenül hasznos és kézzelfogható dolgokra irányul. Az álmodozót, akiről beszéltem, gyűlölnék, ha idejükből futná, s örömest választanák tréfáik céltáblájául. A milliomos iparos ugyanis homályosan megérzi, hogy az ilyenfajta ember egyetlen gondolatot többre becsül egy zsák ezerfrankosnál.

Nem ajánlom könyvemet annak a szorgalmas fiatalembernek sem,{4} aki ugyanabban az évben, melyben a nagyiparos százezer frankot keresett, elsajátította az újgörög nyelvet, s oly büszke, hogy máris az arab tanulására gondol. Kérem azokat, akik nem voltak boldogtalanok képzelt vagy a hiúságtól idegen okok miatt, s rendkívül restellnék, ha történetüket terjesztenék a szalonokban, ne üssék fel ezt a könyvet.

Afelől is bizonyos vagyok, hogy azoknak a hölgyeknek sem fogok tetszeni, akik ugyanezekben a szalonokban szakadatlan szenvelgéseikkel szereztek megbecsülést. E hölgyek nemegyszer oly jóhiszeműek, s a kétkedés annyira meglepi őket, hogy midőn számot vetnek lelkiállapotukkal, már maguk sem tudják, vajon amit éreztek, őszinte volt-e, vagy színlelt. Mi jogon ítélkezhetnének ezek a hölgyek igaz érzések leírásáról? – S valóban, e művet szörnyűségesnek bélyegezték, s kijelentették, hogy szerzője aljas férfiú.

Olvasómtól azt kívánom, hogy piruljon el rögtön, ha fiatalságának egynémely kalandja eszébe jut; legyen olyan, hogy gyöngédségből ostobaságokat követ el, megbánja, de nem félelmében, hogy a szalonban nevetségessé válik, a jelenlevők közül csak egy személy ítéletétől tart; huszonhat éves korában legyen szerelmes – igaz hittel – egy asszonyba, aki mást szeret, vagy – (ez a jelenség azonban annyira ritka, hogy leírni is alig merem félelmemben, hogy ismét az érthetetlenség vádját vonom magamra, mint az első kiadás idején) –, vagy midőn belép egy szalonba, ahol ott látja a hölgyet, akit hite szerint szeret, másra se gondoljon, csak azt próbálja kiolvasni a szeméből, mit tart felőle, s eszébe se jusson szerelmet önteni saját tekintetébe: – íme, ezeket az előzményeket kívánom olvasóimtól. Sok finom és ritka érzést írtam le, a pozitív gondolkodásúak szemében homályosakat. Mit is tehetnék, hogy világos legyek a szemükben? Talán arról számoljak be, hogy egy értékpapír ötven centime-mal emelkedett, vagy arról, hogy megváltozott a kolumbiai vámtarifa?{5}

Könyvem egyszerűen, ésszerűen, úgyszólván matematikailag tárgyalja és magyarázza az egymást követő különféle érzéseket, melyeket összefoglalva szerelemnek neveznek.

Képzeljünk el nagy palatáblán egy krétával rajzolt, meglehetősen bonyolult mértani ábrát; nos, ezt a mértani ábrát fogom megmagyarázni! Ennek azonban az a feltétele, hogy az ábra már ott legyen a táblán; én magam nem rajzolhatom fel. Ez a lehetetlen feltétel az oka, hogy oly nehéz a szerelemről mást, mint regényt írni. Ennek az érzelemnek filozófiai vizsgálatához nem elég az olvasó értelme, látnia is kellene a szerelmet. De hol látható a szenvedély?

Ez a homályosságnak egyik oka. Soha nem fogom kiküszöbölhetni.

A szerelem olyanforma valami, mint az égen a Tejút, csillogó tömeg ezer meg ezer kis csillagból, melyek közül nem egy maga is ködfolt. Az irodalmi művek mintegy négy-ötszáz apró, nehezen felismerhető, egymást követő érzésről számolnak be, ezek alkotják ezt a szenvedélyt. Ámde ezek az érzések a legdurvábbak, s a szerzők egyébként is gyakran összetévesztették a lényegest a lényegtelennel. E könyvek közül a legsikerültebbeket, az Új Héloïse-t, Cottin asszony regényeit, Lespinasse kisasszony Levelei-t s a Manon Lescaut-t Franciaországban írták, tehát olyan helyen, ahol a szerelemnek nevezett palánta szüntelenül retteg a nevetségességtől, s elfojtják a nemzeti szenvedély, a hiúság követelményei, s így sohasem éri el teljes szárba szökkenését.

De mit használ az, könyvekből ismerni a szerelmet? – mit ér, ha valaki híres könyvek százaiban olvasta leírását, de maga sohasem élte át? Miként bukkanhatna rá bárki ilyenformán annak magyarázatára, hogy mi ez az őrültség? – Visszhangként felelem: „őrültség”.

Szerencsétlen, kiábrándult fiatal nők, akarjátok-e még élvezni azt, ami néhány éve annyit foglalkoztatott, amiről senkinek sem mertetek beszélni, s ami kis híján a becsületetekbe került? Nektek dolgoztam én, s iparkodtam világosabbá tenni ezt a könyvet. Miután elolvastátok, legfeljebb egy-két megvető mondattal emlékezzetek meg róla, s dobjátok oda citromfa könyvszekrényetekbe a többi könyv mögé; jómagam néhány oldalt felvágatlanul hagynék.

Az a tökéletlen lény, aki filozófusnak érzi magát, mert idegenül néz azokra az őrült érzésekre, melyek egy egész heti boldogságot függővé tesznek egy tekintettől, még több oldalt hagy felvágatlanul. Mások, akik higgadtabb korukban hiúságuk minden elszántságával el akarják felejteni, hogy valaha udvaroltak egy nőnek, s a visszautasítás kockázatát vállalták, gyűlölni fogják könyvemet. Az okos emberek közül, akik különféle okokból, de valamennyien dühösen, elítélték ezt a könyvet, egyedül az olyanokat tartom nevetségesnek, akiket kettős hiúságuk tart fogva; egyfelől azt állítják, hogy mindenkor felülemelkedtek a szív gyöngeségein, másfelől viszont mégis illetékesnek érzik magukat arra, hogy a priori ítélkezhessenek egy olyan filozófiai értekezés igazságának mértékéről, mely nem egyéb, mint éppen mindeme gyöngédségek folyamatos leírása.

Ama rangos személyiségek, akik a társaságban a bölcs és cseppet sem regényes ember hírnevét élvezik, könnyebben megérthetnek egy akár nagymértékben szenvedélyes regényt, mint egy filozófiai munkát, amelyben a szerző a szerelemnek nevezett lelki betegség különböző szakaszait egészen hidegen írja le. A regény valamennyire megindítja őket, ám egy filozofikus értekezéssel szemben e bölcs személyiségek úgy viselkednek, mint a vak, aki miután a múzeumban felolvastatta a képek leírását, így szólt a festőhöz: „Vallja meg, uram, hogy műve rendkívül homályos.” De mi történik akkor, ha e vak egyben a szellem embere, aki már régóta birtokában van ennek a méltóságnak, s az éleslátás adományával dicsekszik? Erre egyedül a szerencsétlen szerző fizethet rá. S éppen ez történt meg e könyv első kiadásának esetében. Nemrégiben egész sereg példányát égették el néhány kiváló szellemű ember őrjöngő hiúsága miatt. A szitkokról – noha a düh hízelgő – nem is beszélek: a szerzőt erkölcstelennek, faragatlannak, veszedelmes embernek és sekélyes népszerűsítőnek nevezték. Oly országokban, melyeket megviselt a monarchikus államforma, ezek a jelzők jutalmazzák legvalószínűbben mindazokat, akik az erkölcsről írván, elmulasztják művüket az éppen soros Madame Dubarrynak ajánlani. Mily boldogság várna az irodalomra, ha a divat békén hagyná, s azok, akikhez szól, foglalkoznának is vele! A Cid alkotása idején Corneille nem volt több derék embernél Dangeau márki szemében.{6} Manapság mindenki képesnek véli magát Lamartine olvasására, ami jó a könyvárusoknak, de annál rosszabb, százszor rosszabb a nagy költőnek. Mostanában a lángész oly emberek iránt tanúsít kíméletet, akikre gondolnia sem volna szabad, hacsak nem akarná rangját veszteni.

Egy államtanácsos, egy posztógyáros vagy pedig egy, kölcsönügyletekben rendkívül fürge pénzember szorgosan tevékeny, tiszteletre méltó és pozitív életének milliók a jutalma, nem gyöngéd érzések. Ez urak szíve lassanként elkérgesedik, mást nem látnak a földön, csak hasznos és kézzelfogható dolgokat, és lelkük bezárul az előtt az érzés előtt, melynek valamennyi közt a legnagyobb szüksége van szabad időre, s amely egyébként is alkalmatlanná tesz minden folyamatos és ésszerű foglalkozásra.

Ennek az egész előszónak egyetlen célja világgá kiáltani, hogy ezt a könyvet sajnos csak olyan emberek érthetik meg, akiknek idejük volt őrültségeket elkövetni. Sokan meg fognak sértődni, de remélem, megelégszenek ennyivel.

MÁSODIK ELŐSZÓ

Nem többnek, száz olvasónak írom ezt a könyvet, meg a szerencsétlen, szeretetre méltó, elbájoló s cseppet sem képmutató, cseppet sem erkölcsös teremtményeknek, akiknek szeretnék tetszeni: ilyet alig egyet-kettőt ismerek. Azok iránt, akik hazugsággal szereznek írói tekintélyt, semmi megbecsülést nem érzek. A szép asszonyok csak olvassák szakácsnéjuk számadásait, s hallgassák a divatos egyházi szónokot, akár Massillonnak, akár Madame Neckernek hívják, aztán tárgyalják meg a hallottakat a tekintélyt osztogató méltóságos hölgyekkel. Ne feledjük, ezt a finom rangot bárki megszerezheti Franciaországban, csak fújja fel magát valamely ostobaság főpapjává.

Volt-e már életében hat hónapig boldogtalan szerelmes? – kérdezném attól, aki kézbe készül venni könyvemet.

Vagy, ha életében más boldogtalanságot nem érzett, mint hogy a perére gondolt, vagy, hogy a legutolsó választáson nem lett képviselő, vagy Aixben az utolsó fürdőévadban úgy beszéltek önről, mint aki már nem oly szellemes, mint lenni szokott – folytathatom a tapintatlan faggatást, s megkérdezem, vajon olvasott-e az utóbbi évben egyet is a gondolkodásra késztető arcátlan művek közül? Például Rousseau Émile-jét, vagy Montaigne hat kötetét? Mert ha sohasem volt boldogtalan az erős lelkek e gyengesége miatt, ha nincs meg önben az a természetellenes szokás, hogy olvasás közben gondolkozzék, akkor e könyv bosszúságot fog önben kelteni a szerző ellen, mert megsejti, hogy van bizonyosfajta boldogság, melyet ön nem ismer, holott Lespinasse kisasszony ismerte.

HARMADIK ELŐSZÓ

Az olvasó elnéző türelmét esedezem A szerelem fiziológiájá-nak különös formája miatt.

Huszonnyolc éve (1814-ben) a Napóleon bukását követő felfordulás következtében állásomat vesztettem; két évvel azelőtt, közvetlenül az oroszországi visszavonulás szörnyűségei után, a véletlen egy szeretetre méltó városba sodort; itt szándékoztam leélni hátralévő éveimet, s ez a kilátás elbájolt. A boldog Lombardiában – Milánóban, Velencében – az élet nagy – helyesebben: egyetlen – gondja a gyönyörűség. Ott senki sem törődik szomszédja viselt dolgaival, s az is alig okoz gondot, ami magunkkal történik. Ha valaki föl is figyel a szomszédjára, nem gondol arra, hogy gyűlölje. Mi marad egy franciaországi vidéki város életéből, ha elvesszük a kenyéririgységet? Ennek az irgalmatlan irigységnek a hiánya, a lehetetlensége alkotja a legtekintélyesebb részét annak a boldogságnak, amely a vidékieket Párizsba csábítja.

Az 1820. évi farsang álarcosbáljai a szokottnál fényesebbek voltak; ezek végeztével a milánói társaság öt vagy hat tökéletesen őrült tettnek vált tanújává – jóllehet ebben az országban oly dolgokat is megszoktak, melyeket Franciaországban hihetetlennek tartanának, mégis egy álló hónapig szó volt róluk. Francia földön a nevetségességtől való félelem megakadályozza az ilyen furcsa cselekedeteket; már ahhoz is sok bátorságra van szükségem, hogy egyáltalán beszélni merjek róla.

Egy este, miközben mélységesen elmerültünk e furcsaságok okának és eredményeinek megvitatásában a szeretetre méltó Pietra Grua{7} asszony házában – ő különös módon nem keveredett bele ez őrültségek egyikébe sem –, arra gondoltam, hogy talán még egy év sem telik el, s már csupán bizonytalan emlékeket őrzök ezekről a furcsa eseményekről s vélt okukról. Felemeltem egy koncert műsorát, s ceruzával néhány szót írtam rá. Éppen fáraót készültünk játszani, harmincan ültünk a zöld asztal körül, de a beszélgetés hevében megfeledkeztünk a játékról. Később megérkezett Scotti ezredes, az olasz hadsereg egyik legkedvesebb tagja; kikérdeztük, mit tud a valamennyiünket annyira érdeklő furcsa eseményekről; a véletlen révén egész sereg részletet tudott, s amit elmondott, az egész históriára új fényt vetett. Ismét fölvettem a műsorlapot, s följegyeztem az új adatokat.

Ilyenformán folytattam a szerelem különlegességeinek ezt a gyűjteményét; a szalonokban, ahol az anekdotákat hallottam, ceruzával mindjárt följegyeztem egy-egy papírdarabkára. Rövidesen hozzáláttam felkutatni a közös törvényt, hogy ennek segítségével megállapíthassam a fejlődési fokokat. Két hónappal ezután, félelmemben, hogy engem is karbonárónak néznek, visszautaztam Párizsba, úgy hittem, néhány hónapra csupán, de többé sohasem láttam viszont Milánót, ahol hét évet töltöttem.

Párizsban majd megölt az unalom; visszaemlékeztem hát a kedves városra, ahonnan a félelem elűzött; összefűztem feljegyzéseimet, s a kézirattal megajándékoztam egy könyvkiadót. Nemsokára fölmerült egy akadály, a kiadó értesített, hogy ceruzával írott kézirattal nem foglalkozhat. Úgy vettem észre, hogy egy ilyen kéziratot méltóságán alulinak tart. Az ifjú nyomdászinast, aki visszahozta kéziratomat, láthatólag szégyenkezés töltötte el a rábízott kellemetlen feladat miatt. Tudott írni: tollba mondtam tehát neki a ceruzajegyzeteket.

Rájöttem arra is, hogy a tapintat úgyszólván kötelez, hogy a neveket megváltoztassam, s a történeteket is megrövidítsem. Milánóban ugyan nem divat az olvasás, mégis, ha a könyvem odakerül, kegyetlen gonoszságot látnának benne.

Balsorsú könyvet nyomattam ki tehát. Nem félek megvallani, hogy ez idő tájt elég merész voltam megvetni a csiszolt stílust. A nyomdásztanonc mindent elkövetett, hogy elkerülje a rossz csengésű mondatvégződéseket s a furcsán hangzó szófűzéseket. Cserében viszont a nehezen leírható események körülményeit nem habozott lépten-nyomon megváltoztatni; még Voltaire is félt a nehezen elmondható dolgoktól.

A szerelemről szóló esszém egyetlen értéke az érzések finom árnyalatainak nagy száma; kérem az olvasót, vesse össze emlékeivel, ha oly szerencsés, hogy emlékei vannak. De van más bökkenő is: akkoriban, mint mindenkor, nagyon járatlan voltam az irodalmi szokásokban; a kiadó, kinek odaadtam a kéziratot, rossz papíron, nevetséges formában nyomatta ki. S egy hónap múltán, midőn megkérdeztem, mi újság a könyvem körül, így szólt: „Úgy látszik, szent könyv ez, mert senki sem akar hozzányúlni.”

Arra sem gondoltam, hogy az újságokban írassak könyvemről, ezt aljasságnak éreztem volna. Holott egyetlen más műnek sem volt ilyen sürgős szüksége rá, hogy az olvasó jóindulatába ajánlják. Rá kellett volna venni a közönséget a kristályosodás szó elfogadására, mert csak ezzel a fogalommal írható le kifejezően azoknak a különös őrültségeknek az egésze, melyeket a szeretett személlyel kapcsolatban igazaknak, sőt kétségbevonhatatlanoknak hisz a szerető – máskülönben az egész könyv már az első oldalakon érthetetlennek mutatkozik.

Ez idő tájt teljesen áthatott s szerelmessé tett minden, amit az imádott Itáliában tapasztaltam, s ezért gondosan elkerültem minden engedményt, minden stílusbeli csiszoltságot, holott ezek kevésbé különlegessé és furcsává tették volna az irodalmárok szemében A szerelemről írott esszémet.

Másfelől nem hízelegtem a közönségnek. Az a korszak volt ez, midőn a közelmúlt idők nagy szerencsétlenségeitől szenvedő Franciaországban az irodalom sem igen foglalkozott mással, mint megbántott hiúságunk vigasztalásával. A versekben ilyen rímekre bukkanunk „dicsőség-bőség”; „babér-harcbér” stb. E korszak unalmas irodalma láthatólag nem érdeklődik azoknak a tárgyaknak valóságos körülményei iránt, amelyekkel állítólag foglalkozik; más célja nincs, mint hogy alkalmat leljen a dicséretére annak a népnek, mely a divat rabszolgája, melyet egy nagy ember nagy nemzetnek nevezett, mert elfelejtette, hogy csupán azért volt nagy, mert ő uralkodott rajta.

S annak a következményeként, hogy a legszerényebb siker föltételeit sem ismertem, 1822 és 1833 között mindössze tizenhét olvasóra találtam, és húsz év alatt A szerelemről szóló esszét alig száz kíváncsi ember értette meg. Néhányukban megvolt a türelem megfigyelni környezetük érintett tagjain e betegség különféle fejlődési fokát. Ezt a szenvedélyt, melyet harminc éve a nevetségtől való félelem miatt oly gondosan rejtegetnek, csak úgy érthetjük meg, ha betegségnek tekintjük, s ez az útja az esetleges gyógyításnak is.

Csak egy fél század figyelmünket lekötő forradalmainak sora, csupán kormányformánkban és politikai céljainkban végbement gyökeres változás után kezdett a forradalom erkölcseinkbe is behatolni. A szerelem, vagy az, ami a nevét bitorolva helyettesíteni szokta, XV. Lajos Franciaországában a legnagyobb hatalom volt: az udvar hölgyei ezredeseket neveztek ki; az udvar volt az ország legszebb helye. Ötven év múltán nincs többé udvar, s az uralkodó polgárság legbefolyásosabb asszonyai, az arisztokrácia duzzogó hölgyei még arra sem képesek, hogy a legnyomorúságosabb városkában dohánytőzsdét juttassanak valakinek.

Valljuk be, a nők nincsenek többé divatban, s ragyogó szalonjaikban a húszéves ifjak lehetőleg nem is állnak szóba a nőkkel, inkább valami nagyhangú alakot vesznek körül, aki vidéki hanglejtéssel a kapacitások kérdését fejtegeti, ők meg boldogok, ha közbeszúrhatnak egy-egy szót. A gazdag fiatalemberek, akik azért iparkodnak léhának mutatkozni, hogy a hajdani társasági hagyományok letéteményeseinek látszódjanak, klubjaikban, ahova a nőknek tilos a bemenet, inkább lovakról beszélgetnek, s nagy tétekben kártyáznak. A házasságtól való undor következményeképpen a fiatal férfiak és a huszonöt körüli nők kapcsolataiban oly halálos hidegség uralkodik, ami talán meggyőz néhány bölcs szellemet, milyen aggályos pontossággal írom le a szerelemnek nevezett betegség fejlődési fokait.

A szörnyűséges változás, mely a mostani unalomba sodort bennünket, s érthetetlenné teszi előttünk 1778 társas életét, amiként Diderot-nak Voland kisasszonyhoz, a kedveséhez írott leveleiben, vagy Épinay asszony Emlékiratai-ban leírva találjuk, kíváncsivá tesz, vajon az egymás után következő kormányok közül melyik pusztította el bennünk a szórakozás képességét, és züllesztett hasonlóvá a világ legszomorúbb népéhez. Arra nem vagyunk képesek, hogy utánozzuk parlamentjüket s pártéletük becsületességét, az egyedüli elviselhető dolgokat, melyeket föltaláltak. Cserében szomorú eszméik közül a legbutább, a méltóság szelleme lépett a francia vidámság helyébe, melyet immár nem is lelhetünk fel másutt, csak a párizsi külvárosok félezer bálján s Dél-Franciaországban, Bordeaux-n túl.

De vajon melyiknek köszönhetjük egymást követő kormányaink közül ezt a szörnyű szerencsétlenséget: elangolosodásunkat? Azt az erélyes kormányt vádoljuk, amely 1793-ban megakadályozta az idegeneket, hogy a Montmartre-on üssenek tábort? – Azt a kormányt vádoljuk, amelynek néhány év múlva hősi híre kél, méltó előjátékát Napóleon kormányának, mely meghordozta nevünket Európa valamennyi fővárosában?

Felejtsük el a direktórium szándékolt butaságát Carnot tehetsége s az 1796–1797. évi halhatatlan itáliai hadjárat kedvéért.

Barras udvarának romlottsága a régi rend vidámságát idézi; Bonaparte asszony bája igazolja, hogy akkoriban még semmi becsülete nem volt előttünk az angol kedélytelenségnek és fennhéjázásnak.

A mély elismerés az első konzul kormányzási módja s a párizsi társaságban csillogó kitűnő férfiak, a Cretet-k, Daruk s mások iránt, a Saint-Germain negyed irigysége ellenére sem engedi meg, hogy a Császárságra hárítsuk a felelősséget a francia jellemben a XIX. század első felében végbement változásokért.

De hasztalan volna tovább folytatni vizsgálódásomat; az olvasó, ha eltűnődik, maga is látni fogja a végső következtetést…

I. fejezet
A szerelemről{8}

Megpróbálok számot vetni ezzel a szenvedéllyel, melynek minden őszinte megnyilvánulása szép. Négy különféle szerelem van:

1. A szenvedélyes szerelem, a portugál apáca, az Abélard-t szerető Héloïse, Vésel kapitány s a centói csendőr szerelme.{9}

2. A kedvtelés-szerelem, abban a formájában, miként Párizsban uralkodott 1760 körül, s miként e korszak emlékirataiban és regényeiben, Crébillon, Lauzun, Duclos, Marmontel, Chamfort, Épinay asszony és mások műveiben jelentkezik.

Olyan ez a fajta szerelem, mint egy festmény, melyen még az árnyékok is rózsaszínűek, s amit semmi ürüggyel nem zavarhat meg kellemetlen vonás, mert máskülönben csorba esne a jó modoron, a szokáson, a tapintaton stb. Egy előkelő ember előre tudja, mit kell tennie, s mit várhat a szerelem különböző fordulataiban, s mivel sem a szenvedélynek, sem az előre nem láthatónak nincsen semmi szerepe érzéseiben, több benne a tapintat, mint az igazi szerelem, s ő maga mindig rendkívül szellemes. Az eredmény, összehasonlítva Carracci festményeivel, olyan, mint egy csinos, hideg miniatűr; a szenvedélyes szerelem kedvéért feláldozzuk érdekeinket, a kedvtelés-szerelem mindig alkalmazkodik hozzájuk. Igaz, ha e gyönge szerelemből levonjuk a hiúságot, nagyon kevés marad belőle, legyöngült lábadozóvá válik, s vonszolni is alig bírja magát.

3. A testi szerelem.

Vadászat közben egyszerre megpillantunk egy friss és csinos parasztlányt, aki bemenekül az erdőbe. Mindenki ismeri az ilyenféle gyönyörökön alapuló szerelmet; bármily ösztövér és nyomorúságos az ember természete, tizenhat éves korunkban itt kezdjük valamennyien.{10}

4. A hiúság-szerelem.

Különösen Franciaországban a férfiak túlnyomó része úgy kíván és birtokol egy-egy divatos nőt, mint egy fiatalember fényűző életéhez szükséges holmit, például egy lovat. A többé vagy kevésbé fölgerjesztett, a többé vagy kevésbé elragadtatott hiúság rajongást kelt. Néha, de nem mindig, része van a dologban a testi szerelemnek is, de gyakran szó sincs testi gyönyörről. Chaulnes hercegnő mondta, hogy egy polgári férfi szemében egy hercegnő sohasem több harmincévesnél; akik járatosak voltak Lajos holland királynak, ennek az igazságos embernek udvaránál, még mindig derülve emlékeznek arra a csinos hágai asszonykára, aki minden herceget vagy uralkodót föltétlenül szépnek tartott. Hűségesen monarchikus érzelmű volt; mihelyt az uralkodó család valamelyik tagja érkezett az udvarba, szakított a herceggel, mintha a diplomáciai testület vándor rendjele lett volna.

Az effajta sivár viszony akkor a legszerencsésebb, mikor a testi örömöket a megszokás fokozza. Ilyenkor az emlékek kissé hasonlóvá teszik a szerelemhez; az elhagyott szerelmes szomorú, önérzete sebzett; regényes gondolatok ragadják torkon, szerelmesnek és mélabúsnak véli magát, hiszen a hiúság szívesen tetszeleg a nagy szenvedély álarcában. Annyi bizonyos, hogy bármilyen fajta szerelemnek köszönhetjük a gyönyöröket, mihelyt a lélek felindul, a gyönyörök elevenek, emlékük pedig magával ragadó; ebben a szenvedélyben, ellentétben a többiek túlnyomó részével, annak az emléke, amit elvesztettünk, mindig többnek látszik, mint amit a jövőtől várhatunk.

A hiúság-szerelemben olykor a szokás vagy pedig a kétségbeesés, hogy jobbat nem találhatunk, megteremti a barátság egy változatát, a legkevésbé szeretetre méltót valamennyi közül, mely megbízhatóságával hivalkodik stb.{11}

A testi gyönyört, természetünkben lévén, mindenki ismeri, ámde a gyöngéd és szenvedélyes lelkek alacsony rangúnak tartják, s ha az ilyen lelkek olykor nevetségessé válnak is a szalonokban, és a társasági emberek cselszövényeikkel boldogtalanná teszik is őket, cserében oly gyönyöröket ismernek, melyek örökre elérhetetlenek a csupán hiúságra és pénzre dobbanó szíveknek.

Vannak erkölcsös és gyöngéd nők, akiknek jóformán fogalmuk sincs a testi gyönyörűségekről; ilyesminek ritkán vannak kitéve – ha szabad ezt a kifejezést használnunk –, de a szenvedélyes szerelem hevületei még e ritka pillanatokban is csaknem teljesen elfeledtetik velük a testi gyönyöröket.{12}

Vannak férfiak, kik pokoli gőgnek, valami Alfieri-féle gőgnek áldozatai és eszközei. Ezek az emberek valószínűleg azért kegyetlenek, mert mint Néró, mindig rettegnek, az embereket saját szívük szerint ítélvén meg; ezek az emberek, mondom, csak akkor ízlelhetik meg a testi gyönyört, ha ez a gőg legnagyobb fokú kielégülésével társul, vagyis olyankor, ha kegyetlenkednek gyönyöreik társával. Ez magyarázza a Justine rémségeit. Ezek az emberek csak így találhatják meg a biztonság érzését.

Egyébként négyféle szerelem helyett nyugodtan beszélhetnénk nyolc- vagy tízféle árnyalatról is. Meglehet, hogy az embereknek ugyanannyi érzésmódjuk van, mint látásmódjuk. Ámde az elnevezés különbségei mit sem változtatnak az itt felsorolt következtetéseken. Minden szerelem, amit e földön megfigyelhetünk, születik, él és meghal, vagy fölemelkedik a halhatatlanságba, mindig ugyanazon törvények szerint.{13}

II. fejezet
A szerelem születéséről

Íme, mi történik a lélekben:

1. Csodálat.

2. Az ember így szól magában: „Mily gyönyörűség volna megcsókolni, csókot kapni tőle stb.”

3. Reménység.

Az ember vizsgálgatni kezdi a szeretett lény tökéletességét; ez az a pillanat, amikor a nőnek oda kellene adnia magát, hogy a testi gyönyör a legnagyobb legyen. A reménység állapotában még a legtartózkodóbb asszony szeme is ragyog, a szenvedély oly erős, a gyönyörűség oly élő, hogy feltűnő jelekkel árulja el magát.

4. A szerelem megszületett.

Szeretni annyi, mint élvezetet találni a szeretett és minket szerető lény látásában, érintésében és minden szervünkkel a lehető legközelebbről történő érzékelésében.

5. Elkezdődik az első kristályosodás.

Mihelyt a férfi biztos a nő szerelmében, száz meg száz tökéletességgel ékesíti s végtelen gyönyörűséggel részletezi boldogságát. Végeredményben nem egyéb ez, mint hogy egy égből hullott nagyszerű ajándék jelentőségét túlbecsüljük, nem ismerjük ugyan, de birtoklásában biztosak vagyunk.

Hagyjuk működni huszonnégy óra hosszat egy szerelmes férfi agyát, s a következőket észlelhetjük:

Ha a salzburgi sóbányák elhagyatott mélységeibe bedobnak egy téli hidegtől letarolt gallyat, két vagy három hónappal azután csillogó kristályokkal megrakottan találnak rá; a legkisebb ágacskák nem nagyobbak egy cinege lábánál, mozgékony és tündöklő gyémántok sokaságától ékesek; már föl sem lehet ismerni az eredeti gallyat.

Amit kristályosodásnak nevezek, oly szellemi művelet, mely minden jelenségből újabb és újabb tökéletességeket fedez fel a szeretett lényben.

Egy utazó a genovai narancserdők hűvösségéről beszél a tengerparton, a rekkenő nyári napokban, s a szerető férfi arra gondol, mennyire tudná élvezni ezt a hűvösséget a kedvesével.

Valaki barátaid közül eltörte karját vadászat közben: – Milyen boldogság lehet a szeretett nő gondoskodását élvezni! Mindig vele lenni, mindig látni, hogy szeret, s az ember már-már hajlandó érte a szenvedést is áldani; s barátja eltört karjából kiindulva, kedvese angyali jóságának bizonyítékát fedezi fel. Egyszóval elég bármi tökéletességre gondolni, s máris felfedezzük abban, akit szeretünk.

Ez a jelenség, amit engedelmükkel kristályosodásnak nevezek, természetes tulajdonság, a természet akarja, hogy örömeink legyenek, s vérünket fejünkbe szalasztja; abból az érzésből táplálkozik, hogy kedvesünk tökéletessége növeli gyönyöreinket; továbbá abból a gondolatból, hogy ő a miénk. A vadembernek nincs ideje továbbmenni az első lépésnél. Élvezi a gyönyört, de agyát az erdőbe menekülő szarvas üldözése foglalja le, melynek húsával a lehető legsürgősebben pótolni kell elveszett erőit, különben elhull ellensége baltájától.

A civilizáció másik végletét, véleményem szerint, az oly gyöngéd lelkű nők alkotják, akik csak a szeretett férfival képesek testi gyönyöröket élvezni.{14} Ez éppen az ellenkezője a vadembernek. Egy civilizált nemzethez tartozó nőnek van szabad ideje, a vadembert viszont annyira elfoglalják ügyes-bajos dolgai, hogy kénytelen igásállatként bánni párjával. S ha némely állatfajták nőstényei boldogabbak, azért van így, mert a hímek megélhetése biztosabb.

De hagyjuk el az erdőket, s térjünk vissza Párizsba. Egy szenvedélyes ember minden tökéletességet megtalál szerelmi tárgyában; ámde a figyelem néha mégis elkalandozhat, mert a lélek ráun minden egyformaságra, még a tökéletes boldogságra is.{15}

Figyelmünket a következő jelenségek kötik le:

6. Megszületik a kételkedés.

Miután tíz vagy tizenkét tekintet, vagy egész más cselekedetek sorozata – akár pillanatokig, akár több napig tarthatott – először megadta, aztán megerősítette a reménységet, a szerelmes férfi, magához térve első meglepődéséből, hozzászokik boldogságához, vagy pedig a leggyakoribb esetekre alapított elméleteknek engedelmeskedik, mely szerint csak könnyűvérű nőkkel érdemes foglalkozni, a szerelmes férfi kézzelfoghatóbb biztosítékot kíván hát, s boldogságát teljessé akarja tenni.

A nő közönnyel,{16} hidegséggel vagy éppen haraggal védekezik, ha a férfi túlságosan sok önbizalmat mutat; Franciaországban enyhe gúnnyal, mintha azt mondaná: „Ön azt hiszi, hogy sokkal előbbre van, mint valójában.” Az asszonyok vagy azért viselkednek így, mert magukhoz tértek a részegség egy pillanata után, s most már a szeméremnek engedelmeskednek, s félnek, hogy megsértették, vagy egyszerűen okosságból, esetleg kacérságból.

A szerelmes férfi kételkedni kezd a bizonyosnak látott boldogságban, szigorúan számot vet a reménység okaival, amiket látni vélt.

Az élet egyéb gyönyörei felé akar fordulni, ezek azonban megsemmisültek. Szörnyű szerencsétlenség félelme ragadja meg, s a feszült figyelem állapotába kerül.

7. A második kristályosodás.

Ekkor elkezdődik a második kristályosodás, s gyémántokat terem, melyek mind ugyanazt a gondolatot erősítik meg:

Szeret.

A kételyek születését követő éjszaka a szerelmes férfi a szörnyűséges szerencsétlenség egy-egy pillanata után, negyedóránként így vigasztalja magát: igen, szeret; és a kristályosodás mindegyre újabb jó tulajdonságokat fedez föl, aztán az ijedelmes szemű kétely lesz úrrá rajta, s hirtelen megtorpan. Lélegzete elakad, s így szól magában: vajon valóban szeret-e? S e gyötrő és mégis édes váltakozások között a szegény szerelmes elevenen érzi, hogy szerelme tárgya oly gyönyörökkel ajándékozhatja meg, amilyeneket egyedül tőle kaphat.

Ennek az igazságnak a nyilvánvalósága, ez az az út a szörnyű szakadék szélén, ahonnan kézzel elérhető a tökéletes boldogság, ez az, ami a második kristályosodást annyira fölébe helyezi az elsőnek.

A szerelmes férfi szüntelen e három gondolat közt bolyong:

1. Ő a legtökéletesebb nő.

2. Szeret.

3. Mit tegyek, hogy megkaphassam tőle a szerelem lehető legnagyobb bizonyítékát?

A még fiatal szerelem leggyötrelmesebb pillanata az, midőn a szerelmes észreveszi, hogy hamisan okoskodott, s a kristályosodó gallyat el kell dobnia.

S ekkor kételkedni kezd magában a kristályosodásban.

III. fejezet
A reménységről

Egészen kicsiny adag reménység is elég a szerelem megszületéséhez.

S ha később, két-három nap múlva, a reménység össze is törik, a szerelem életképességén ez már mit sem változtat.

Ha a férfi határozott, merész és heves jellemű, s ha az élet csapásai kifejlesztették képzelőerejét; a reménység egészen parányi is lehet, s ha korábban szűnik is meg, nem pusztítja el a szerelmet.

Ha a szerelmes férfi gyöngéd és gondolkodó természetű, ha megszenvedte a balszerencsét, ha a többi nő elkedvetleníti s élénken csodálja azt, akiről szó van, akkor semmilyen szokásos gyönyörűség nem állhatja útját a második kristályosodásnak. Szívesebben álmodozik a legbizonytalanabb lehetőségekről, hogy egy nap tetszeni fog neki, mintsem elfogadná egy közönséges nőtől a legtöbbet, amit nő adhat.

Csak az segíthetne rajta, ha ebben az időszakban, s nem később – ezt ne felejtsük el –, a szeretett hölgy kegyetlenül szétzúzná reménységeit, s nyilvánosság előtt oly megvetően bánna vele, hogy a további találkozások lehetősége megszűnne.

A szerelem születése sokkal szélesebb közöket is megenged az egyes időszakok közt.

Hideg, flegmatikus, óvatos férfiaknál sokkal több és sokkal állandóbb reménység szükséges a szerelem megszületéséhez. Ugyanez érvényes az idősebb korosztályokra is.

A szerelem tartósságát a második kristályosodás biztosítja: ennek ideje alatt a szerelmes férfi percenként átérzi, hogy vagy viszonzásra talál szerelme, vagy el kell pusztulnia. Miként volna lehetséges e percenként megújuló s számos szerelmes hónap alatt szokássá rögződő meggyőződés birtokában elviselni a gondolatot, hogy megszűnünk szeretni? Minél erősebb egy jellem, annál kevésbé állhatatlan.

A második kristályosodás csaknem teljesen hiányzik a könnyen meghódoló nők keltette szerelmekben.

Mihelyt a két kristályosodás végbement – különösen a sokkal erősebb második –, a közönyös szem már képtelen fölismerni az eredeti gallyat. Mert

1. oly tökéletességekkel vagy gyémántokkal ékes, melyeket idegen szem nem láthat;

2. oly tökéletességek díszítik, melyek más előtt nem is tökéletességek.

Imádottjának egy régi barátja a hölgy bájainak tökéletességéről beszél, a szemében feltűnő csillogás Del Rosso kristályosodásának{17} egyik gyémántszemévé válik. E délután gyűjtött gondolatokról éjszaka hosszan álmodozik.

Egy váratlan válasz, melyből egyszerre világosan kibontakozik előttem egy gyöngéd, nemes és izzó lélek, vagy amint közönségesebben mondják, regényes jellem,{18} aki királyok boldogságának fölébe helyezi a szerény gyönyörűséget, hogy együtt sétálhat éjféltájban kedvesével egy félreeső erdőben, az én éjszakámat is megtölti álmodozással.{19}

Ő azt mondja kedvesemről, hogy túlságosan szemérmes: én pedig azt állítom az övéről, hogy utcalány.

TARTALOM

AZ ELSŐ KIADÁS ELŐSZAVA

ELSŐ ELŐSZÓ

MÁSODIK ELŐSZÓ

HARMADIK ELŐSZÓ

I. fejezet – A szerelemről

II. fejezet – A szerelem születéséről

III. fejezet – A reménységről

IV. fejezet

V. fejezet

VI. fejezet – A salzburgi gally

VII. fejezet – Különbségek a szerelem születését illetően a két nem között

VIII. fejezet

IX. fejezet

X. fejezet

XI. fejezet

XII. fejezet – A kristályosodás folytatása

XIII. fejezet – Az első lépés – Az előkelő társaság – A boldogtalanság

XIV. fejezet

XV. fejezet

XVI. fejezet

XVII. fejezet – A szerelem ledönti trónjáról a szépséget

XVIII. fejezet

XIX. fejezet – További kivételek a szépség hatalma alól

XX. fejezet

XXI. fejezet – Az első látásról

XXII. fejezet – A rajongás

XXIII. fejezet – A villámcsapás

XXIV. fejezet – Utazás egy ismeretlen országban

XXV. fejezet – A bemutatás

XXVI. fejezet – A szemérem

Összefoglalás

XXVII. fejezet – A pillantások

XXVIII. fejezet – A női gőg

XXIX. fejezet – A nők bátorsága

XXX. fejezet – Különös és szomorú látvány

XXXI. fejezet – Részlet Salviati naplójából

XXXII. fejezet – A meghittségről

XXXIII. fejezet

XXXIV. fejezet – Bizalmasságok

XXXV. fejezet – A féltékenységről

XXXVI. fejezet – Továbbra is a féltékenységről

XXXVII. fejezet – Roxane

XXXVIII. fejezet – A versengő becsvágy: a pique

XXXIX. fejezet – A civakodó szerelemről

XXXIX. (A) fejezet – Orvosság a szerelemre

XXXIX. (B) fejezet

XL. fejezet

XLI. fejezet – A szerelem nemzetek szerint – Franciaországról

XLII. fejezet – Franciaországról (Folytatás)

XLIII. fejezet – Olaszországról

XLIV. fejezet – Róma

XLV. fejezet – Angliáról

XLVI. fejezet – Angliáról (Folytatás)

XLVII. fejezet – Spanyolországról

XLVIII. fejezet – A német szerelemről

XLIX. fejezet – Egy nap Firenzében

L. fejezet – A szerelem az Egyesült Államokban

LI. fejezet – A szerelem Provence-ban 1328-ig, amikor Toulouse-t elfoglalják az északi barbárok

LII. fejezet – Provence a XII. században

LIII. fejezet – Arábia

TÖREDÉK

LIV. fejezet – A nők neveléséről

LV. fejezet – Ellenvetések a nők taníttatása ellen

LVI. fejezet – Ellenvetések a nők taníttatása ellen (Folytatás)

LVI. (A) fejezet – A házasság

LVII. fejezet – Arról, amit erénynek neveznek

LVIII. fejezet – A házasság Európában

SVÁJC

LIX. fejezet – Werther és Don Juan

LX. fejezet – Kudarcok

Különféle töredékek

FÜGGELÉK

A szerelmi bíróságok

Szerelmi törvénytár a tizenkettedik századból

Jegyzet André káplánról

A salzburgi gally

Ernestine vagy A szerelem születése

Példa a gazdag franciák szerelmi életéből

Tartalom

Jegyzetek

Jegyzetek

{1} Részlet Simond Svájci utazás-ának előszavából; 7. és 8. oldal. (Stendhal jegyzete.)

{2} Első előszó – 1826 májusában íródott. A második előszó 1834 májusában. A harmadikról Romain Colomb, Stendhal unokaöccse és műveinek első gondozója megjegyzi, hogy 1842. március 15-én készült el, vagyis a szerző halála előtt egy héttel.

{3} Corinne – Staël asszony érzelmes-dagályos regénye (1807).

{4} Annak a szorgalmas fiatalembernek sem – valószínűleg Mérimée-re céloz.

{5} Ezt mondták nekem: „Hagyja el ezt a részletet, mert igaz ugyan, de a nagyiparosoktól tartani kell, arisztokratának fogják bélyegezni” – 1817-ben nem féltem az ügyészektől, miért félnék hát a milliomosoktól 1826-ban? Az egyiptomi pasának szállított hajók felnyitották a szemem, s csak azoktól félek, akiket becsülök is. (Stendhal jegyzete.)

{6} Lásd Dangeau Emlékiratai, 120. oldal. Genlis kiadás. (Stendhal jegyzete.)

{7} Pietra Grua – Angela Pietragrua, Stendhal milánói szerelme. 1800-ban ismerkedtek meg, de a hölgy csak 1811-ben lett az író kedvese. Kapcsolatuk 1815-ig tartott.

{8} A szerelemről – itt Stendhal ezt jegyzi a lap szélére angol-francia keveréknyelven, rövidítésekkel: „Javítás, 1820. július, örökké csak L.-re gondolva.”

L.: Stendhal nagy és reménytelen szerelme, Mathilde Dembowski, „Métilde”.

{9} A centói csendőr szerelme – Mérimée megjegyzi, hogy gyakran faggatták Stendhalt, ki az a Vésel kapitány és az a csendőr. A szerző azt válaszolta, hogy már elfelejtette. 1936-ban egy milánói lap egy kéziratot említ, mely egy centói (Ferrara környéki) csendőr szerelméről szól: a múlt század elején Antonio Cresselli csendőr elcsábított egy lányt; kedvese mérget csempészett be neki a börtönbe, és a rács mellett mindketten megmérgezték magukat.

{10} Itt kezdjük valamennyien – Stendhal széljegyzete az első kiadás egyik példányán: „…mint Fontainebleau-ban, 1811 szeptemberében.”

{11} Pont de Veyle ismert párbeszéde Deffand asszonnyal tűz mellett.

{12} A testi gyönyöröket – Stendhal megjegyzése a grenoble-i könyvtárban található kéziraton: „…meg aztán bizonyos kárpótlásokat is föltételezhetünk.”

{13} Ezt a könyvet szabadon fordítottam egy olasz kéziratból, melynek Lisio Visconti,* egy kiváló fiatalember a szerzője, aki nemrégiben halt meg szülőföldjén, Volterrában. Váratlan halála napján megengedte a fordítónak, hogy ha sikerül elfogadható formába öntenie, közzéteheti A szerelemről szóló esszét.

Castel Fiorentino, 1819. június 10. (Stendhal jegyzetei.)

* Lisio Visconti – maga Stendhal. A városnév (Volterra) és a dátum (1819. június 10.) árulkodó. Itt és ezen a napon látta be Stendhal, hogy Métilde-ről le kell mondania örökre.

{14} A férfinál azért nem jelentkezik ez a tulajdonság, mert szemérmét nem kell föláldoznia egy pillanatért. (Stendhal jegyzete.)

{15} Ez azt jelenti, hogy a létezés minden árnyalata csak egy-egy pillanatnyi tökéletes boldogságot nyújt, ámde egy szenvedélyes ember életérzése naponként tízszer változik.

{16} Az, amit a XVII. századi regények villámcsapásnak neveztek, s ami eldönti a hős és a hősnő sorsát, a léleknek egy olyan megmozdulása, mely – jóllehet számtalan kontár már hitelét vette – valójában mégis létezik, s a védekező hadmozdulatok lehetetlenségéből származik. A szerelmes asszony túlságosan sok boldogságot talál a szerelem érzésében, s azért nem sikerül színlelnie; vigyázatosságot, okos meggondolást félredob, s vakon beleveti magát a szerelem boldogságába. A gyanakvás lehetetlenné teszi a szerelmi villámcsapást. (Stendhal jegyzetei.)

{17} Esszémet ideológiai munkának neveztem. Meg akartam értetni az olvasóval, hogy e könyv, jóllehet Szerelem a címe, mégsem regény, s főleg nem oly érdekes, mint egy regény. Bocsánatot kérek a filozófusoktól az ideológia szó használatáért: szándékom bizonnyal nem egy másokat megillető joggal való visszaélés. Ha az ideológia nem más, mint az eszmék s az azokat alkotó részek részletes leírása, ez a könyv sem egyéb, mint a szerelemnek nevezett szenvedélyt alkotó érzések részletes és aprólékos leírása. – A továbbiakban néhány következtetést vonok le a leírásból, így például a szerelem gyógyításának módjait. Az ideológia szó eszmékről szóló értekezést jelöl; sajnos nem ismerek olyan görög szót, mely az érzelmek leírására volna alkalmazható; megkérhettem volna tudós barátaim valamelyikét, hogy találjon ki egy megfelelő szót, ámde az a tény is kellemetlenül érint, hogy a kristályosodás szót használnom kellett, s nagyon valószínű, hogy ha e könyv olvasókra lel, nem fogják megbocsátani ezt az új szót. Meglehet, hogy megfelelő irodalmi tehetséggel el lehetett volna kerülni, meg is próbáltam, de sikertelenül. E szó nélkül, mely véleményem szerint a szerelemnek nevezett őrültség legfontosabb jelenségét nevezi meg – ez az őrültség egyébként e földön ízlelhető legnagyobb emberi örömmel ajándékoz meg valamennyiünket –, e szó használata nélkül, amit csak hosszadalmas körülírásokkal lehetett volna elkerülni, a szerelmes ember szívében végbemenő jelenségekről adott leírás homályossá, nehézkessé, sőt még a szerzőnek is unalmassá vált volna; az olvasónak pedig annál inkább.

Annak az olvasónak, akit túlságosan megbotránkoztat a kristályosodás szó, ajánlom, csukja be a könyvet. Nem vágyom széles olvasótáborra, ha művem harminc-negyven párizsinak tetszene, csupa olyan embernek, akiket, bár sosem fogok látni, ismeretlenül is őrülten szeretek. Például, ha egy ifjú Roland-né asszonynak, aki titkon olvasgat valamely könyvet, s a legcsekélyebb zajra elrejti apja, az óratokvésnök munkaasztalának valamelyik fiókjába. Egy Roland-né asszony fajtájából való nő remélhetőleg nem csupán a száz meg száz őrültséget kifejező kristályosodás szót bocsátaná meg nekem, mely minden szépséget, valamennyi tökéletességet észrevétet velünk a hölgyön, akit szeretni kezdünk, hanem bizonyára néhány merészen tömör részletet is. E helyeken nincs másra szükség, mint fogni a ceruzát, s a sorok közé róni a kihagyott szavakat.

{18} Valamennyi efféle cselekedet már első pillanatban oly földöntúlinak tűnt fel előttem, ami rögtön valami különleges lénnyé változtat át egy embert, s mindenki mástól megkülönbözteti. Szemében egy magasabb rendű boldogság szomjúságát véltem látni, be nem vallott szomorúságot, mely valami jobb után áhítozik, amit nem találhatunk meg e földön, s ami minden helyzetben, ahová a véletlen s a hányattatások vethetnek egy regényes lelket,

…Still prompts the celestial sight

For which we wish to live or dare to die.

(Ultima lettera di Bianca a sua madre, Forlì, 1817)*

{19} * …Still prompts the celestial sight… – kissé pontatlan Pope-idézet. Fordítása:

…Még hat reánk a látomás, egünk,

amelyért élni vágyunk s halni is merünk.

(Bianca utolsó levele anyjához, Forlì, 1817)

A szerző csupán a rövidség kedvéért használja az első személyt olyan élmények közlése közben is, melyek teljesen idegenek neki, továbbá azért, hogy a lelki folyamatokat bensőségesebben festhesse le; magának a szerzőnek semmi olyan személyi élménye nem volt, amit érdemes megemlíteni. (Stendhal jegyzetei.)