Novai Gábor

Mi ez a tánc, fiatalok?

© Novai Gábor, 2026

© Radnai Péter, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

A borítófotót © Schumy Csaba készítette.

A kötetben szereplő fotók a szerző tulajdonát képezik,
ettől eltérő esetekben külön jelezzük a kép forrását.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 657 6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Valentin Kristóf

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Köszönöm a rengeteg segítséget Román Péternek.
Radnai Péter

ELŐSZÓ

Amikor felkértek a könyvem megírására, azt reméltem, hogy híres-neves együtteseim közönségét érdekelni fogja, hogyan éltem át többször is országos sikereket mint szerző és zenész, hogyan vészeltem át gyerekként ’56-ot és a korszakváltásokat a kezdetektől, 1963-tól a mai napig. Egy demokratikus zenekar különleges egyedi világot teremt. Egy jó zenekarban mindenki egyszer szólista és kiemelkedő vezető, a következő dalban alázattal segíti ki a másik egyéniségét a közös cél érdekében. Jó lenne, ha a nagyvilágban is úgy történne minden, ahogy egy zenekarban.

Öt nagy együttesből ismerhet a kedves olvasó. Aki szereti vagy szerette a magyar könnyűzenét, ismeri vagy ismerte a hatvanas évekből a Rangers (Corvina), a Generál, a Hungária, a Dolly Roll, majd később a MVNKZ (Marót Viki és a Nova Kultúr Zenekar) zenéjét, ebben a világban megtalál engem. Az eladott lemezek, cédék és koncertek alapján elméletileg minden tizedik magyar család otthonában ott olvasható a nevem az együttesek hanghordozóin, mint ezen zenekarok dalszerzője, hangszeres zenésze és motorja. A fent említett együttesek bakelitjein ott látható a fényképem a hanglemez borítóin.

Régóta vagyok a zeneiparban, nem is sikertelenül. Még a szocializmusban kezdtem, és valószínűleg a kapitalizmusban végzem majd. Egy tipikus kelet-európai zenész életét élem még ma is, hetvenhat évesen. Ami számít, hogy azt csinálhattam ezen a hosszú életen át, amit szerettem. Zenéltem, dalokat szereztem, néha szöveget is írtam, olykor énekeltem, de leginkább imádtam azt, amit csinálok. Ami a legfontosabb: én voltam a motor minden együttesemben.

A motort sohasem látja a közönség, de nélküle nem megy az autó. Nem vagyok milliomos, csak annak érzem magam. Nem kellett soha sok pénzt elszórnom ahhoz, hogy boldog legyek. Elvoltam a zene világában. A szerencse fia vagyok.

Nem árulok el titkot azzal, ha elmondom a mindenki által ismert igazságot: mindent a választásaink döntenek el. Az életem során a sorsom múlott azon, hogy mit vagy kit választottam, hogyan döntöttem. Sikereim jelentős része a szerencsének köszönhető. Szerencse nélkül már nem is léteznék.

Sokszor volt szerencsém, de voltak hullámvölgyeim is. Sokszor olyan projektekbe vágtam bele, ami nem igazán érte meg. Például a menedzseri, mecénási vagy a tehetségkutatói tevékenységem sokszor nem hozott eredményt.

Mecénásnak lenni igen hálátlan feladat. Felfedezel valamit vagy valakit, felfuttatod, és mire eredményt hozna, lelép tőled a produkció. De az is elég, ha csak egy ötlet volt, ami a te fejedből pattant ki, ám a megvalósítása után könnyedén kicsavarják a kezedből. Akármilyen kisebb felfedezés szintjén is így működik. Ha bedobsz egy ötletet, aztán másnap egy kollégád már a sajátjaként használja, nem tudsz mit csinálni.

A kedvenc filmem Woody Allen ide passzoló alkotása, amelyik egy impresszárióról szól, és Broadway Danny Rose a címe. Az a jelenet tetszik a filmből a legjobban, amikor a Woody Allen alakította címszereplő menedzser évekig foglalkozik egy olasz énekessel, tenyerén hordozza, állja minden költségét, igyekszik őt feljebb tornászni a szakmai ranglétrán, ám amikor eléri azt a szintet, hogy már eladható a produkció, az énekes otthagyja egy nagyobb ügynökség kedvéért. Azt mondja Danny Rose-nak: meg kell értened, hogy mást választok, a karrieremre kell gondolnom. Tipikus és általános jelenség a zenei szakmában. Nem csak velem fordult elő, hogy felfedeztem valakit, aki egy bizonyos pozíció elérése után lelépett, és önálló karrierbe kezdett. Meg sem említette, hogy honnan jött.

Egy rendes életrajz időrendben meséli el a történeteit, felállít egy kronológiai sorrendet. Sajnos én csapongok majd a könyvben, és már az előszóban sem tartom be az események normális menetét.

Most a könyv megjelenése előtti utolsó élményemet írom le. Ezzel kezdem az előszót.

EUFÓRIA

Először a 2025-ös Hungária-koncert euforikus hangulatát szeretném leírni, mert most ez él bennem a legintenzívebben. Ezzel az entrée-val kellene indítani a könyvet. Hatalmas siker volt, és a közönség pozitív visszajelzése, a koncert után érkező rengeteg komment az interneten nekem a legnagyobb ajándékot jelentette. Próbálok filozofálni, és megfejteni azt a csodát, hogy 1980-ban írtam egy dalt, és negyvenöt évvel később egy stadion énekelte velünk azt, hogy „Mi ez a tánc, fiatalok?” Huszonöt évesen nem tudtam volna elképzelni, hogy hetvenhat éves koromban még ott twistelek a Puskás Aréna színpadán.

Azt mondják, hogy a pillanat művészei vagyunk. Egy pillanat alatt kell megnyerni a közönséget, és ez a pillanat gyorsan elszáll. Lehetséges, hogy az én esetemben a Hungáriával ez a pillanat 1980-tól 2025-ig tartott? Több generációnak is jelent ez a zene valamit?

Valóban én is tapasztaltam már olyat, hogy egy élmény megmaradt éveken, évtizedeken keresztül. Ilyen volt például Millie Small és a Spencer Davis Group koncertje Budapesten a Kisstadionban. Vagy Ray Charles koncertje a hetvenes években az Erkel Színházban, ahol nézőként voltam jelen. Igen, ezek az élmények megmaradnak az emberben.

Micsoda kiváltság, hogy a Hungária együttes is ilyen élményeket tudott szerezni nem kevés embernek! 2025-ben a két koncerten mintegy negyvenezer ember, előtte egy évvel pedig ötvenháromezer ember ünnepelte a zenekart a Puskás Arénában. Nagyon nagy dolognak tartom, hogy a nézők minimum harmincezer forintot hajlandók voltak kiadni egy Hungária-koncertjegyért. A varázslatos hangulat után a Facebook, az Insta és a TikTok tele volt csupa pozitív hangulatú kommenttel.

Ezek szerint mindmáig hatalmas táborral rendelkezünk, már ami a szimpatizánsainkat illeti. Van, aki 1980 óta kitart mellettünk. Számukra csak ez a zene létezik. Van, aki mindmáig jampisan öltözik, vastag gumitalpú cipőt, nyáron pedig hawaii inget hord, így érzi jól magát. Van, aki a kezére tetováltatja az aláírásunkat, van, aki a fényképünket. Az idősebb rajongóink azt mondták a koncert után, hogy visszahoztuk nekik a fiatalságukat. Vannak fiatalok, akik még nem éltek a nyolcvanas években, de lenyűgözte őket az az erő és az a hozzáállás, az az elkötelezettség, amivel mi ezt a zenét játsszuk.

Már egy hete elmúlt a nagy buli, de még mindig jönnek a kommentek a Facebookon és az Instán, mindenki leírja, hogy neki mi tetszett a koncertből. Van, akinek a hangzás jött be, van, akinek a látvány. Volt, akinek a dalok és az előadók. Sokan nagyra értékelték, hogy megemlékeztünk azokról a barátainkról, kollégáinkról, akik már nincsenek köztünk. A mesterséges intelligencia segítségével odavarázsoltuk magunk mellé a régi társainkat.

Ezt a hatalmas koncertet igazán kemény munka volt megszervezni, nem beszélve az anyagi befektetésről, amit a szervezőirodánk végzett. Én szinte minden háttérmunkában részt vettem. Ott voltam minden megbeszélésen. Örültem, hogy a zenekar megbízott bennem, és én felelhettem a koncert zenei hátteréért. Varázslatos volt megtapasztalni, hogy újra álltak a régi pillérek, visszajöttek azok a funkciók, amelyek a Hungáriát működtették 1980-ban. Ahogy annak idején, most is a Novai–Fenyő-szerzőpáros volt az együttes mozgatórugója. Tőlünk indultak az ötletek, a stratégiai megoldások. Megállapodtunk abban, hogy kizárólag a nyolcvanas Hungáriát, a rock and rollos Hungáriát fogjuk felvonultatni. A repertoárt ezekből a dalokból állítottam össze. A megbeszéléseink során mindenki bedobta a maga ötleteit, aztán összeállítottam a végleges listát. Sokáig ellenálltam, hogy egy 1968-as nótát, a Csavard fel a szőnyeget! című dalt bevegyük a műsorba, de aztán meggyőztek arról, hogy a közönség nagy része nem tartja számon, hogy ez a szám mikor készült, úgyhogy felvettük a végső listára.

Először kézzel rajzoltam fel azt a színpadképet, amit a szakmában ridernek hívnak. Ez a rajz határozta meg, hogy az együttes hogyan legyen kiemelve, hol legyenek a táncosok, hol legyen a zenekar, milyen magasan legyen, hány szintet foglaljon el a big band, és a látványelemek hogyan helyezkedjenek el a színpadképben. Átküldtem a rajzot a zenekar tagjainak e-mailen, és nagyon örültem, hogy mindenki megnézte, és visszajelzett, hogy rendben.

És itt ki kell emelnem a családtagok maximálisan kreatív részvételét az egész projekt felépítésében. A feleségek ott voltak minden kilométerkőnél. A több hónapig tartó, éjszakába nyúló megbeszéléseken. Racionalizálták az őrült ötleteinket, és pszichiáterként kezelték a késhegyig menő vitáinkat. Illetve olykor bírálták a túlkapásainkat.

Az volt az alapkoncepciónk, hogy csak azok a zenészek lehetnek a Hungária kísérőzenekarában, akik ehhez a műfajhoz kötődtek, vagy a zenei identitásuk közel áll a rock and rollhoz.

A koncert folyamán háromszor öltöztünk át. Minden egyes átváltozás, ami zakó-, nadrág- és cipőcserével járt, három percen belül zajlott le. Ennyi idő volt rá, hogy átalakuljunk. Mint tudjuk, a siker mindig az apró részleteken múlik. És minden ember fontos a gépezetben, minden fogaskeréknek pontosan kell illeszkednie és forognia. Rengeteg ember dolgozott a koncert sikeréért, akikről nem tud senki, mégis igen sok múlott rajtuk a show szempontjából. Ha összeállítanánk a stáblistát, hogy hány ember dolgozott közvetlenül a koncert sikeréért, lehet, hogy kitöltené az előszó helyét.

Ilyen fárasztó előkészületek és egy hatalmas dupla koncert után az ember leereszt egy kicsit. Két napig zombiként néztük a televíziót, csak kapcsolgattunk ide-oda, és néztünk ki a fejünkből. Ez volt a pihenésünk. Két-három napnyi rehabilitáció után megpróbáltunk tovább gondolkodni, és mindenki visszatért a saját együtteséhez. Én például már a következő héten felléptem Marót Vikivel és a Nova Kultúr Zenekarral egy másfél órás élő koncerten. Erre is fel kellett készülnöm. Úgyhogy nincs megállás. Mindent elölről kell kezdeni. Minden koncert nulláról kezdődik, minden közönséget újból meg kell nyerni magunknak. Ilyen a mi életünk, és ilyen a mi szakmánk.

* * *

Már majdnem elkészült a könyv, szinte nyomdába ment volna, amikor jött a döbbenetes hír: Fenyő Miklós nincs többé… A döbbenet csendje után nem volt könnyű megszólalni. Mikitől a könyvemben is olvasható egy interjú. Ebben az együttműködésünkről, azokról a fantasztikusan sikeres időkről beszél, amelyeket közösen éltünk át. Azóta rengetegen kérdezték, hogyan éltem meg a távozását. Csak azt tudom megismételni, amit nem sokkal a szörnyű hír után a szívemből írtam és tettem ki a Facebook-oldalamra:

„Hihetetlen. Fenyő nem halhat meg. Fenyő halhatatlan. Élni fog bennünk sokáig a szellemisége. Dalai, művei, koncertjei mély nyomot hagytak bennünk.

Fenyő élni fog tovább a műveiben. Mi a zenénkkel az életigenlésre szerződtünk. A mi zenei családunk az örökzöld Fenyőre fog mindig emlékezni.

Nyugodj békében, Miki.”

1.

„Már másnap művész úrnak szólítottak”

(A KÖZÉPISKOLÁS VADÓCTÓL A RANGERSIG)

Radnai Péter: Négy évvel a második világháború után születtél. Milyen volt akkor a világ?

Novai Gábor: Még nem volt mindenhol áram az országban. Az utolsó faluban 1963-ban vezették be az elektromos áramot, az ország villamosítása ekkor fejeződött be. A mi fiaink, unokáink már el sem tudják elképzelni, hogyan lehet áram nélkül élni. Vicces dolog a gyertyafényes vagy a petróleumlámpák által megvilágított estékről beszélni az internet, az okostelefonok, a mesterséges intelligencia és közösségi média korában. Pedig innen indultam. Nekünk is volt petróleumlámpánk, és a gyertyákra is nagy szükség volt, mert gyakran köszöntött be az áramszünet Budapesten. Fura volt gyermekszemmel látni az akkori fővárost. Az Eskü téri híd, az Erzsébet híd elődje még félig a Dunában, a háború végén, 1945-ben a németek robbantották fel. Nagyon sok minden még romokban hevert, az apám korosztálya takarította el és építette újjá Budapestet.

R. P.: Milyen nehézségekkel néztetek szembe?

N. G.: A nővérem 1945-ben született, a szuperinfláció idején. Apám mesélte, hogy olyan mértékű volt az infláció, hogy amikor megkapta a fizetését a MÁV-tól, mire hazaért, már csak egy tojást lehetett venni azért a pénzért. Aztán 1946 augusztusában megjelent a forint, ami már jóval stabilabb volt. Mostanában néztem utána a neten: egy forint 400 000 billió pengővel volt egyenértékű, akkora volt az infláció még 1945 és 1946 között. Az udvaron millpengőkkel és billpengőkkel társasoztunk a többi gyerekkel, ez volt a fizetőeszközünk. Megtehettük, mert az értéktelenné inflálódott bankókat kidobták a szemétbe. Amúgy én boldog gyermekkora emlékszem. Apám és anyám harmonikusan éltek, annak ellenére, hogy akkoriban mindenki szegény volt a háború után. A ház lakói is nagyon keveset kerestek: négyszáz forint volt ott az átlagfizetés. Apámnak volt a legtöbb, mert ő már komoly vezető beosztásban dolgozott, és a nyolcszáz forintos havi fizetéssel igen kiváltságos helyzetbe került. Nagy szerencsém volt, mert összetartó, segítő családban nőhettem fel.

R. P.: Hol laktatok?

N. G.: Óbudán, a III. kerületben, a Laktanya utca közepén, egy úgynevezett svábházban. Volt egy központi udvar, kétoldalt lakások, egy-két szobás, konyhás lakásban éltek a családok. A hosszú udvar végén fáskamrák és egy szőlőskert. Az egész ház korábban Mercz bácsié volt a kerttel, a szőlőssel, mindennel együtt, de aztán államosították a házat. Ott és a környéken mind svábok laktak, csak hogy egy-két nevet említsek, lehet, hogy már nem egészen pontosak: Vandracsek, Higl, Mercz, Schütz, Stekbauer, Lindmayer… Én olyan környezetben nőttem fel, hogy a keskeny udvar két oldalán lévő lakások mindig nyitva álltak. Nyáron minden ajtó-ablak kitárva, nem jöhetett be senki idegen, mert Vandracsek néni vagy Stekbauer néni mindig harsány hangon megkérdezte mindenkitől, hogy „Hova mész, hova mész?” Zengett az egész ház, és mindenki tudta még azt is, ha egy légy berepült a kapun. Nem kellett riasztót vennünk, persze nem is volt ilyen a boltokban.

R. P.: Említetted, hogy nehezen tért magához a város a háború után.

N. G.: Igen, romokban hevert minden, és totális élelmiszerhiány uralkodott. Az emberek legnagyobb problémája az volt, hogy mit egyenek holnap. Ahogy Moldova jellemezte ezt a korszakot viccesen, az emberek olyan szegények voltak, hogy zsemlét ettek kiflivel. Egy héten egyszer érkezett hús a henteshez, akkor viszont hatalmas sor állt a pult előtt. Anyám mire legtöbbször odaért, a hentesfogasok már üresen álltak. Egy héten csak egyszer ettünk húst. Anyámnak mindig a püspökfalatja jutott, mert ő azt szerette. Legalábbis ezt mondta. Sokszor sírva fakadt, mert nem tudott enni adni a gyerekeinek. Pedig ő gazdag családba született.

R. P.: Jól tudom, hogy olasz gyökereid vannak?

N. G.: Nagyapám, Sartori Dominico olasz mérnök volt. Utakat épített Magyarországon. Gazdagok voltak, hintóval jártak. Az olasz nagyapám nagyon odafigyelt a lányai oktatására. Anyám egyházi nevelést kapott, a legjobb iskolába íratták be Törökszentmiklóson.

R. P.: Az egyházi nevelés a te életed szempontjából is sorsdöntő volt.

N. G.: Tényleg így történt, mert apámmal már gyerekkorukban megismerkedtek, amikor anyám a zárdával templomba ment, apám éppen ott ministrált, és valahogy sikerült szóba elegyedniük. Aztán az első világháború utáni gazdasági nehézségek és éhínség miatt a zárda anyámat egy gazdag belga családnál helyezte el. Anyámat nagyon megszerette ez a család, a saját gyermekükként nevelték kilenc évig. Megtanult franciául, bejárták a világot. De valamilyen oknál fogva, talán a honvágy miatt, visszaköltözött Magyarországra, a nővérével együtt laktak a Laktanya utca 17.-ben. Majd felnőttkorukban újra találkoztak, és apám rövid idő alatt elvette anyámat feleségül.

R. P.: Hogyan fogadták ezt a házasságot?

N. G.: Apámék családja nem örült, mert gazdag lányt szántak feleségül neki, anyám pedig már nem állt olyan jól anyagilag akkoriban, mert elvesztette a már említett olasz nagyapát. Ráadásul amikor hazajött Belgiumból, nem kapott munkát. Csak évek múlva szerzett meg nagy nehezen Csepelen egy adminisztratív állást, ahová Óbudáról járt ki biciklivel mindennap. Kemény idők voltak. És a szörnyűségek, a második világégés még csak ezután következett apámék életében. Én még nem éltem a háború alatt, el se tudom képzelni, hogy a szüleim miket élhettek át. Nekem ugyan meséltek róla, de ez egészen más, mint valóban benne lenni. És mégis, a háború alatt is kitartott a szerelem, 1945-ben ugyanis megszületett a nővérem.

R. P.: Abban a Laktanya utcai „kommunában” ért téged az első zenei hatás?

N. G.: Említettem, hogy minden ajtó-ablak nyitva volt, így akadálytalanul szűrődött ki a zene az udvarra, amit a rádió annak idején sugárzott. Miket játszottak annak idején? Pérez Pradót, például, a kubai zongoristát és zeneszerzőt, aki Miamiba emigrált. Őt sokszor lehetett hallani. Tehát politikailag korrekt, ellenőrzött zenéket adtak… Nagy sláger volt a Honvágy dal. „Oly távol, messze van hazám.”

R. P.: Ez már ’56 után lehetett.

N. G.: Igen, akkor voltam hétéves. Ez amúgy egy amerikai gospeldal volt, ezt magyarosították. Ezek mint zenei inspirációk megragadtak bennem, önkéntelenül bekerültek a tudatalattimba.

R. P.: Ezt hogy képzeljem el?

N. G.: Nem szúrtam ki magamnak tudatosan, mert még nem kötődtem semmilyen zenéhez, csak úgy észrevétlenül megtapadt bennem. Valamelyik lakásban mindig szólt a rádió. Nem vonhattad ki a hatása alól magad. A lehető legtermészetesebb volt, hogy átjártak egymáshoz a szomszédok. Anyám átment segíteni, ha valaki megbetegedett, és őhozzá is átjöttek, ha valami problémája akadt. Tényleg olyan kommunahatása volt az egész háznak, ahogy az előbb jellemezted. A zenei identitásom viszont akkor kezdett kialakulni, amikor anyám elküldött zongorát tanulni a Flórián térre, ott volt egy zeneiskola. És Manci néninek, a szomszédunknak volt egy zongorája, azon gyakoroltam.

R. P.: Az, hogy valaki zongorázni tanul, akkoriban nem lehetett olyan divatos dolog. Te mit szóltál ahhoz, amikor egyik napról a másikra elküldtek zongorázni?

N. G.: Fogalmam sem volt róla, hogy hogy fog-e tetszeni, vagy sem, de már az első foglalkozáson kiderült, hogy szeretni fogom, és szívesen járok majd órákra. A formálódó zenei identitásomhoz az is hozzátartozik, hogy édesanyám franciául énekelt nekem dalokat, és azokat én megtanultam vele. Talán ekkoriban tudatosult bennem, hogy a zene nem áll távol tőlem, és zenével foglalkozni nem is lehet olyan rossz dolog.

R. P.: Ha édesanyád dalokat énekelt neked, akkor valószínűleg volt valamennyi zenei hallása. Talán ez is közrejátszott abban, hogy elküldött zongorázni.

N. G.: Valami ilyesmi lehetett az indíték, hogy beíratott engem a Flórián téri zeneiskolába. A zongorázás nekem sohasem volt kényszer. A tanárnő szeretett engem, de én is örömmel jártam órákra. Egyszer behívatta anyámat, és nagyon megdicsért: „Ez a gyerek az egyik nap megtanul egy Mozart-etűdöt, és másnap már ír egy hasonló darabot. Ez a gyerek tehetséges.”

R. P.: És hogyan lett a zongorából nagybőgő?

N. G.: Egyik nap a szomszéd Feri bácsi, Kölcsényi Ferenc, aki egy akadémiát végzett zenész volt, megszólított: „Hallom, Gabi, hogy zongorázni tanulsz. Gyere velem, elmegyünk a lányom szalagavatójára.” A közeli Raktár utcai iskola osztályában volt az összejövetel. Én majd gitározom, te fogsz bőgőzni, tette hozzá. Ezt mégis hogyan gondolta, Feri bácsi, kérdeztem. „Én zongorázni tanulok, hogyan fogok én nagybőgőn játszani?” Rögtön megmutatom, felelte Feri bácsi. Azzal fogott egy kézi fúrót, és kifúrta a háromajtós szekrényüket. Az aljába is belefúrt egy lyukat, azon átfűzött egy madzagot, majd rákötött egy csomót. És egy léccel, ahogy húzta a madzagot, elérte, hogy változzon a hang magassága, a bőgőszerű hangot átvette a háromajtós szekrény is. Így fogsz te bőgőzni, mondta Feri bácsi, és már indultunk is az első fellépésem helyszínére. Ezt a bőgős manővert megcsinálta az osztályteremben is. Képzelheted, mennyire örülhetett az osztályfőnök másnap, amikor meglátta, hogy egy lyuk tátong a szekrény alján.

R. P.: És hogy fogadták a gyerekek?

N. G.: A buli olyan jól sikerült, olyan jó hangulat volt az osztályban, mint egy rendes koncerten. Akkor éltem át először a közös zenélés élményét. Az osztályteremben a lányok már úgy néztek rám, mint a Beatles valamelyik tagjára. Már kész zenésznek éreztem magam. Ezt ma már a pszichológusok élményalapú tanítási módszernek hívnák.

R. P.: Ez volt az a pillanat, amikor megérezted, milyen lehet a színpadon állni?

N. G.: Ráéreztem, hogy milyen jó zenélni. Talán akkor jöttem rá, hogy nekem ezt kéne csinálni. Ez az én utam.

R. P.: Tehát úgy 1961 táján hallottál először a nagybőgőről.

N. G.: Addig fogalmam sem volt, hogy mit csinál egy zenekarban a bőgős, Feri bácsi volt a gitáros, és ő énekelt is. Néha én is vele tartottam, és akkor láthattam, hogy ennek milyen hatása van. A lányok odagyűltek körém, és azt mondták, hogy „Milyen jól zenélsz te”. Miközben csak egy madzagot húzogattam.

R. P.: Mit szólt a zongoratanárnő ahhoz, hogy te elkezdtél más hangszeren játszani?

N. G.: Nem mondtam el neki, pedig engem akkor már a gitár is érdekelt. Nagyon tetszett, hogy egy szál gitárral olyan hangulatot lehet teremteni, amire buknak a csajok. Csak meg kellene tanulnom gitározni.

R. P.: Engem az a pillanat érdekel, amikor a kis Novai Gábor először találkozik egy húros hangszerrel.

N. G.: Mutatok neked majd régi fekete-fehér képeket, amelyeken együtt zenélünk Feri bácsi családjával. A zongorát nem toltam a háttérbe, azt én kötelezőnek kezdtem érezni, de a gitárt nagyon modern hangszernek tartottam. A hatvanas évek elején a Beatles már elkezdett zenélni, így nem csoda, ha ezen a hangszeren akartam megtanulni igazán játszani. Kölcsönkértem Feri bácsitól egy hétre a gitárt, és megtanultam azokat az akkordokat, amiket megmutatott nekem.

R. P.: Tulajdonképpen te voltál az első ember, aki egy húros hangszert vett a kezébe 1960 környékén?

N. G.: Biztosan voltak mások is az én korosztályomból, akik gitározni szerettek volna, hiszen akkor kezdődött annak a generációnak az amatőr korszaka. Minden korombeli gyerek gitárt faragott vécédeszkából, vagy pick-upot készített tekercselt ajtómágnesből.

R. P.: Feri bácsi megtudta, hogy az ő szalagavatója miatt lettél te később a Corvina, a Generál és a Hungária tagja?

N. G.: Követte a pályafutásomat, és büszke volt a tanítványára. Sajnálom, hogy csak nagy ritkán tudtunk találkozni. Azt is sajnálom, hogy nem tudtam kellőképpen megköszönni neki, hogy mennyire inspirált engem végig a zenészi pályámon.

R. P.: Biztos büszke volt rád.

N. G.: Igen, és én meg is említettem őt minden interjúmban. Szóval, tudom, hogy igencsak örült annak, hogy ő tanítgatott engem akkoriban. A lánya közben férjhez ment, gyerekei lettek, és még a Dolly Roll időszakában összehozott egy találkozót Feri bácsival és a családjával egy kis sztorizgatásra, de akkor ő már nem zenélt.

R. P.: Mikor érezted azt, hogy te ezzel komolyabban akarsz foglalkozni?

N. G.: Amikor tizennégy éves voltam. A középiskolában döbbentem rá, hogy mit szeretnék én a zenétől.

R. P.: Mi adta meg a végső lökést?

N. G.: Egy ablakon át kiszűrődött az utcára a Beatles Twist and Shout című dalának vampje. Jesszusom, mi ez, kaptam fel a fejem. „Milyen gitár ez?” Az a fajta modern zene, amit a Beatles hangzása képviselt, úgy csapott meg, mint egy áramütés. Akkor nyílt ki a fülem erre az egészre. Elég volt egy dal, amit egy ablak alatt hallgattam végig, és észrevétlenül megfogott. Nem tudtam megfogalmazni még, hogy mi ez, csak később tudatosult bennem, hogy ez volt a színtiszta rock and roll. A nyugati világban már így hívták ezt a zenét. A Beatles is rock and roll együttesnek nevezte magát. Ez teljesen meghatározta a zene iránti igényemet. Én zenélni szeretnék, mondtam ki magamban. De nem válthattam iskolát, akkor voltam elsős az Asztalos János Kertészeti Technikumban.

R. P.: A szüleid mit szóltak ahhoz, hogy mégsem főkertész lesz a mi fiúnkból?

N. G.: Nagyon ellenezték. Féltettek, nem ismerték a művészszakmát, nem tudták elképzelni, hogyan lehet majd ebből megélni. Ez egy külön harc volt. A családomban senki nem zenélt, nem voltak ilyen hagyományok, nem volt semmilyen példa rá, hogy miként működhetne ez az egész. Azt hitték, hogy a zenélés csak egy fölösleges, könnyelmű és léha dolog. Apám mindig azt mondta, hogy hagyd abba ezt a zenebonát. Ez is elmúlik, mert nem több, mint egy hóbortos divathullám. Kertészcsalád sarja voltam. Vidéken egy több holdas családi kertészetünk üzemelt. Tehát adott volt egy sikeres kertészet, ami már több generáción keresztül a család bázisának számított. „Vagyis neked kertésznek kell lenned”, mondta az apám. „Úgyhogy te azt vedd komolyan, mert abból fogsz megélni.”

R. P.: Szigorúak voltak e tekintetben?

N. G.: Tinédzserkoromban már tízkor otthon kellett lennem. Ha nem jött össze, akkor azt mondták, hogy „Késtél! Tizenegy óra van! Már megint az a zenebona?” Szóval, mindig felvetődött a családban, hogy ez a gyerek muzsikál, és bizony léha életet fog élni. Egyébként az Egy pikoló világos című filmben volt az a szöveg, amikor a katonát alakító Bitskey Tibor kifakad Ruttkai Évának, a szerelmének: te mindig csak táncolni jársz, és mindig a Rigóba, nem leszel te soha komoly ember. Na, valami ilyesmit mondtak nekem is a szüleim.

R. P.: De te kitartottál a vágyaid mellett, és egyszer csak meglett az első hangszered. Ez hogyan történt?

N. G.: Volt egy másik szomszédom a Laktanya utcában, Lindmayer bácsi, aki eladott nekem egy basszusgitárt. Azért kellett vennem egy hangszert, mert közben megalakítottam az általános iskolában egy beatzenekart. Én adtam a nevünket: Vadóc együttes. Először szólógitároztam meg akkordgitároztam, de végül úgy alakult, hogy szólógitárost tudtunk verbuválni az osztályból, így átálltam basszusra. Ahhoz, hogy kifizessem a hangszer árát, elvittem a zaciba a gönceimet, így tudtam kipengetni az előleget. Amikor anyám benézett a szekrénybe, ijedten kérdezte: dehát hol vannak a ruháid? Akkor árultam el, hogy vettem egy basszusgitárt. Elkezdtem gyakorolni, elég könnyen ment. Megtanultam. Aztán hogy fizettem ki a hangszert? Besegített a család.

R. P.: Ha a szívedre teszed a kezed, mi volt a nagyobb motiváció az iskolai együttes megalapításakor, hogy zenélhess, vagy hogy csajozzál?

N. G.: A zene volt az elsődleges, és ennek hozadéka volt a csajozás. A beatzene akkor valami igen forradalmi dolognak számított. Maga volt az ősrobbanás. Azért mondom ezt, mert a hatvanas években kezdődött el sok minden. A divat átalakult, a politika a komor ötvenes évek után mintha kicsit felengedett volna, és zenei forradalom zajlott a világban. A hajviselet megváltozott, a fiúk haja egyre hosszabb lett. Hiába voltunk mi egy zárt világ a szocializmust építő Magyarországon, a nyugati kultúra szinte akadálytalanul szivárgott be a zenén keresztül.

R. P.: Olyanok voltatok, mint a Csinibaba című filmben a fiúk, akik ki akartak jutni Helsinkibe?

N. G.: Nagyjából igen.

R. P.: Miután észrevették, hogy eladtad a kabátokat, mégis segítettek kifizetni a basszusgitárodat. Nekem úgy tűnik, mintha megbékélhettek volna ezzel. A technikumban is volt zenekarod?

N. G.: A zenebonálás hobbiként a kertészeti technikumban is folytatódott, és ugyanúgy Vadóc néven, csak a középiskolás osztálytársaimmal csináltuk tovább.

R. P.: Tehát a Vadóc a te branded volt?

N. G.: Igen. Én voltam az alapító, de mondhatnám úgy is, hogy a zenekarvezető.

R. P.: Mikor kezdtél profi együttesben zenélni?

N. G.: A Vadóccal különböző vállalati bulikon játszottunk „sörért-virsliért”, mert örültünk, hogy zenélhetünk. Hollander András, becenevén Csavar volt az első, aki felfedezte, hogy jól játszom egy ilyen vállalati bulin, és elhívott egy komoly együttesbe. A Saturnus már minden szombaton rendszeresen zenélt a Tóth tánciskolában a körúton. Ez már a középiskola negyedik osztályában történt. A Vadóc ekkor már szétesett, mert a tagok érettségi után kirepültek és szétszóródtak, munkát vállaltak a kertészetekben. Amúgy Fenyőék ugyanígy egy tánciskolában játszottak, kicsit lejjebb tőlünk, a Nyugati környékén a Sycolor együttessel. Szombatonként négy órát nyomtak le. Akkoriban még nem ismertem őket, csak annyit hallottam, hogy a Sycolor jó együttes.

R. P.: A szombati fellépéseitekért már fizettek?

N. G.: Igen, akkor már komoly pénzeket kaptunk. Ötven forintot? Örültünk, hogy már pénzt is hoz a konyhára a zenélés. A Saturnus félprofi zenekarnak számított, azokon a popdalokon tanultuk meg a szakmát, abban az időben ugyanis a modern zenének nem volt iskolája.

R. P.: Úgy kell ezt elképzelnünk, mint a Cha-cha-cha című filmben? Amihez egyébként volt némi közöd.

N. G.: Én kaptam felkérést a filmzene megírására. Kovácsi Jánosnak, a film rendezőjének 1980-ban volt egy Magyarországon játszódó története és forgatókönyve a hatvanas évekről. Először Miklós Tibort és Várkonyi Matyit keresték meg a zene megírásával, de Matyi átirányította őket hozzám, mert tudta, hogy én akkoriban ebben az időszakban „utaztam” a Hungária miatt.

R. P.: Milyen volt a Saturnus zenekar?

N. G.: Téglás Pista volt a vezetője, Hollander András gitározott és énekelt. Képzett, jó zenészek voltak. Rengeteg zenét tudtak, nagy repertoár kellett a négy menethez. Megtanultuk az akkori kor slágereit, és táncra játszottunk. Egy zenésznek nagyon jó gyakorlat volt ez, hiszen három-négy órát kellett játszani, akkor és ott szoktam meg a kitartó, profi zenei munkát.

R. P.: Ha megyünk tovább időrendben, akkor az első olyan együttes, amelyik már országos hírnévre tett szert, az Soltész Rezső együttese volt. Ő a Saturnusban látott meg téged?

N. G.: Abban az időben, 1966-ban járunk, a plakátok egy nagykoncertet hirdettek a budapesti Kisstadionban. Gitárpárbaj volt a nagy koncert címe, és a kor leghíresebb magyar gitárosai léptek fel. Az első együttes Kovács Andor és zenekara volt Pege Aladárral, ők az első blokkban játszottak, aztán jött a nagy durranás, az akkori évek leghíresebb zenekara, az Illés. Szörényi és Bródy szerzeményei akkor még nem kaphattak nagy nyilvánosságot, én ott, azon a koncerten hallottam először a Légy jó kicsit hozzám című dalukat. Ezek már nem táncdalok voltak, hanem igazi modern zenék, amik a fiatalokhoz szóltak. Én is megbolondultam tőlük, mint a többi, mellettem tomboló fiatal.

R. P.: Mitől volt ez más, mint a többi?

N. G.: Olyan zenét hallottam, ami igazán nekünk szólt. A korabeli tánczenétől teljesen távol eső és a Beatleshez közel álló hangzással rukkolt elő az Illés. Bródy szövegei, Szörényi éneke teljesen úgy hatott, mintha a liverpooli együttes játszott volna magyarul. Úgy fel voltam dobva attól, hogy így is lehet zenélni a mi nyelvünkön, hogy amikor hazaértem, rögtön én is írtam egy számot. Szörényiéknek köszönhetem, hogy azóta kétszázötven dalt írtam különböző együttesek és énekesek részére. Érdekes volt, és nagyon meglepett, amikor Csavar még emlékezett egy dalomra, ami még ’67-ben került ki a kezem alól. Olyan memóriája volt, hogy fejből nyomta a szám szövegét. Át is küldte sms-ben.

R. P.: Térjünk vissza Soltészhez.

N. G.: Tehát zenéltünk minden szombaton a Saturnusszal, és a közönség között egyszer csak két mosolygó embert pillantottam meg, az egyik volt Soltész Rezső, a másik Lengyel Tibi. Ők voltak a hatvanas évek híres együttesének, a Rangersnek az oszlopos tagjai. Láttam, hogy engem néznek. Amikor vége volt az egyik menetnek, odajöttek a szünetben, és azt mondták: „Gabi, nem jössz el a Rangersbe basszusgitározni?” Nem sokat gondolkoztam, azonnal igent mondtam. A Rangers nagy és híres banda volt akkoriban. Láttam a plakátjaikat az utcákon, és a vágyaim netovábbja volt, hogy egy ilyen nagy zenekarban játsszak.

R. P.: Milyen volt velük zenélni?

N. G.: Soltész Rezső joviális úriember hírében állt. És tényleg az volt. A vezetése alatt álló együttesben rengeteget tanultam: állóképességet, hogyan játsszunk a MOM kultúrházban a hétről hétre odajáró klubközönségnek a hatvanas évek zenei stílusában. Mivel ennek a zenének nem volt iskolája, az államilag zavart Szabad Európa Rádión keresztül tanultuk ki az akkori popkultúrát. Rezsőnél biztonságban éreztem magam. Galambszürke öltönyben léptünk fel, és olyan zenéket játszottunk, amiket akkoriban minden banda kötelezően előadott. A Cseke László által vezetett Teenager Partyt hallgatta mindenki, és megpróbálta minél gyorsabban megtanulni a legújabb zenéket, amiket már a hétvégi bulikon is eljátszhatott. Tehát a klubzenekarok repertoárját nyomtuk, mint minden banda, de egyszer-egyszer Rezső a zenekar vezetőjeként vidéki fellépéseket is bevállalt. Ezeket hakniknak neveztük később. A fellépéseket az erre szakosodott, rutinos menedzserek szervezték le sokszor bravúros készséggel. Volt oly haknibrigád, amelyik egy este több helyen is fellépett. Egy ilyen brigádba két zenekar, több énekes, humorista és Pataki Ferenc fejszámolóművész tartozott. Pataki tudása a gázsi elosztásakor volt rendkívül hasznos. Csak ránézett a listára, és rögtön kiszúrta a hibát.

R. P.: Mi maradt meg ezekből a haknikból?

N. G.: Rónai Egon apukája volt az egyik ilyen hakniszervező. Ő először megnézte a cipőnket, és azt mondta: „Gyerekek, a cipőket látják lentről legelőször. Az legyen mindig fényes.” Erre nagyon jól emlékszem. Kísérő zenekar voltunk, de már önálló részünk is akadt. Ez volt a Rangers szerepe a műsorban. Nagy dolog volt akkoriban egy klubzenekarnak haknizni, mert így lehetett pénzt keresni. Nem volt nagy a gázsi, de csak ezzel lehetett összetartani a zenekart.

R. P.: Milyen terveitek voltak?

N. G.: A Rangersnek az volt a vágya, hogy valamiképp koncertzenekarrá váljon. Meg hogy milyen jó lenne, ha játszanák a rádióban a mi zenénket. Rezső, aki nemcsak egy elegáns úriember volt, hanem kiváló stratéga is, már átlátta ezeket, és tudta, hogy mi a célja egy igazi zenekarnak. Nemcsak egy klubban kell játszani, hanem muszáj bekerülni a médiavilágba.

R. P.: A hatvanas években mit jelentett a médiavilág?

N. G.: Ha játszotta a rádió egy banda dalait, és valamelyik számuk sláger lett, akkor nagy koncerttermeket lehetett megtölteni éveken keresztül. Ezt jelentette a média. Németh Lehel koncertje például a mai viszonyokhoz képest egy sajtcédulára volt kiírva, a Kisstadionban mégis telt ház volt. A szórakozási lehetőségek piaca még nem volt ennyire telítve. Nem volt ekkora médiazaj, mint manapság.

R. P.: És hogy akartatok bejutni a rádióba?

N. G.: A Rangers minden lehetőséget megragadott, hogy rádióbarát legyen. Rezső valahogy elintézte, hogy Mátrai Zsuzsa egyik dalát, aki a hatvanas évek korszakának híres táncdalénekesnője volt, a zenekarunkkal vegye fel a rádióban. Az én nótámat fogadták el, az volt a címe, hogy Nem futok én utánad. Amúgy teljesen eltűnt ez a dal, valahogy nem találom még az archívumban sem. Pedig meg kell legyen valahol, Rezső még Lengyelországban is énekelte a dalt egy műsorban. Lefordították lengyel nyelvre.

„A legkisebb hibát is kiszűrte”

Beszélgetés Soltész Rezsővel

Radnai Péter: Te voltál az, aki megadta a kezdőlöketet Novai Gábor profizenész-karrierjének, amikor áthívtad a Rangersbe játszani. Hogy szúrtad ki őt?

Soltész Rezső: Minden zenekar fölött gyakorlatilag ott függött a halálfélelem, mert számunkra a katonaság, a behívó akkoriban a halálos ítéletet jelentette. Húszévesek voltunk, és épp basszusgitárost kerestünk, mert azt, aki előtte volt, Romwalter Sándornak hívták egyébként, elvitték katonának. Annak idején mivel nem volt más lehetőség, a tánciskolákban játszottak olyan zenekarok, amelyekben tehetséges zenészeket lehetett felfedezni. Így találkozhattunk Gáborral a Tóth tánciskolában. Benne megvolt minden, ami engem mint a felfedezőjét nagyon érdekelt, ezért megkerestük őt a szünetben. A zenekarok elég nehezen viselték, ha valakit kikaptak belőlük, de nálunk is sokszor előfordult, hogy változtatni kellett a felálláson a katonaság miatt.

R. P.: Említetted, hogy húszévesek voltatok. Ez már öregnek számított akkor?

S. R.: Majdnem. Gábor, azt hiszem, akkor úgy tizenhat lehetett. Szóval, megkerestük őt, és beszéltünk vele. Mondtuk, hogy a Rangers komoly banda, már nevünk volt a városban a zenészek között is. Nagyon helyes, mosolygós fiatalember volt Novai Gabi. És akkor, már nem emlékszem, hogy azonnal, vagy volt egy kis gondolkodási idő, de végül mellettünk döntött. Ő volt az, aki felforgatta kicsit az életet nálunk, mert nagyon jó zeneszerző volt.

R. P.: Egyre fontosabbak lettek a saját dalok?

S. R.: Igen, ez volt a trend akkoriban a zenekarok között, neki pedig jó dalai voltak. Egyre emlékszem is. Meghívtak minket Lengyelországba játszani, és volt egy hölgy, aki mind a két nyelvet kiválóan beszélte. Gabinak volt egy száma, így kezdődött: „Nem futok én utánad, akárhogy is imádlak”. És ezt a dalt az a lány lefordította lengyelre. Még ma is emlékszem az első sorra: „Ne pobjednom do tebe kohaz vjem ze kohaz mne”. Igazi sláger volt, talán ma is megállná a helyét.

R. P.: Ez ’68-ban lehetett.

S. R.: Igen, akkor indultunk a Ki mit tud?-on is. Elegánsan festettünk az öltönyeinkben, volt egy galambszürke fellépőruhánk meg egy vidámabb, világosbarna kockás zakó, igen jól nézett ki a zenekar, szerintem. Az egész történetben viszont az volt a lényeg, hogy Gabival nagyon jól megértettük egymást, nagyon lelkesek voltunk, és toltunk bele mindent az együttesbe, amit csak lehetett. Én akkoriban hangtechnikusként a szinkronban dolgoztam a Pannóniában, ott ismertem meg Fodor Gábort, aki az Egyetemi Színpadon volt színész. Ő mesélte, hogy Rejtő Jenő műveiből készül egy zenés darab Fodor Tamással és Halász Péterrel a főszerepben. A Rangers együttessel megkaptuk a produkciót, talán mi is írtunk egy dalt. Ez egy nagyon jó időszak volt. Szóval, remek volt a kapcsolat Novai Gáborral, még a szüleit is ismertem. Mert ki kellett menni a szülőkhöz, hogy a zenekarba el tudjon jönni a Gábor.

R. P.: Kvázi az áldásukat kellett kérni?

S. R.: Valami ilyesmi volt. Be kellett mutatkoznom, szóval, nagyon helyes volt az egész történet. Aztán megint jött a tragédia, mert egy nagyon sikeres időszak után, 1969-ben Gábort elvitték katonának, és akkor megint újratervezés következett.

R. P.: Vagyis az, ami Novai Gábort elhozta a zenekarnak, végül el is távolította.

S. R.: Konkrétan igen. Mindig a katonaság tizedelte a sorainkat. És amikor leszerelt, akkor már nálunk nem volt üres a pozíció. Így aztán Gábor bekerült a ZéGébe, később a Generálba, és elindult az önálló karrierje.

R. P.: Mi a legfontosabb jellemvonása szerinted Novai Gábornak, amely minden együttesére igaz?

S. R.: Gábor soha nem akart frontember lenni. Nem akarta előtérbe tolni magát. Ő volt az a biztos bázis, amire egy zenekar építhetett zeneileg, és nagyon jó szerző is volt. Rengeteg jó dalt írt mindenkinek. Azt is tudom, hogy voltak olyan pillanatai Gábornak, amikor igencsak kemény tudott lenni, amikor határozott véleményt képviselt, de ez nem az az időszak volt, amikor együtt zenéltünk. Ma már világosan látszik, hogy az ő szaktekintélye ebben a könnyűzenei életben nagyon meghatározó volt, és azért szeretett vele mindenki dolgozni, mert rá nagyon lehetett számítani. Ő volt az, aki a legkisebb hibát is kiszűrte, és máris ki akarta javítani. Elképesztő volt a teherbírása, föl lehetett építeni vele akármilyen produkciót zenei értelemben, mint amilyen a Hungária vagy a Dolly Roll volt. Pedig azokban sem ő volt a frontember.

R. P.: Tehát az volt a legnagyobb erénye, már azon kívül, hogy nagyon ért a szakmájához, hogy nem akart feleslegesen sztárkodni.

S. R.: Van még egy ilyen figura a zenei életben, akit szintén nagyon szeretek: Heilig Gábor. Ő sem volt soha legelöl, viszont ő volt a backstage-ben az, aki tudta, hogy miket kell mondani. Lehet, hogy nem tökéletes a párhuzam, de én érzek valami hasonlóságot a két pálya között.

R. P.: Majd tíz évvel később futottatok össze egymással az akkori Nemzeti Színházban a táncdalfesztiválon mint versenytársak. Te nagy göndör hajjal és fehér zakóban, ő pedig kockás napszemüvegben, színes hajjal és hawaii füzérrel a nyakában. Milyen volt a két egykori corvinásnak ez a találkozás?

S. R.: Nagyon érdekes volt. De én már korábban is elmentem a Hungária egyik koncertjére, még azelőtt, hogy sikeresek lettek volna. Valamelyik kerületi kultúrházban léptek fel, és teljesen le voltam döbbenve, annyira hatott az egész zene és a koncepció, hogy a rock and rollt így felélesztették. Azt persze nem tudhatom, hogy mennyit adtak ehhez hozzá az egyes zenekari tagok, hogy miként lehetett az egész dolgot így felépíteni, amit aztán szinte egyenesen át is vittek a Dolly Rollba. Az is egy hasonló sztori volt, kicsit mást zenét játszottak, meg hát Dolly volt a főszereplő. Örültem annak, hogy láttam, és annak is, hogy mindig baráti maradt a kapcsolatunk. Örülünk egymás sikereinek. Mind a mai napig.

R. P.: A dallam megvan még a fejedben?

N. G.: Persze hogy megvan. A szöveget és a zenét is én írtam. És mivel fiatal csikónak számítottam még, boldog voltam, hogy egy ilyen híres énekesnő adja elő a dalomat. Zsuzsa briliánsan énekelte a dalt. Tényleg. Ezután bekerültünk egy másik körbe. Mint fiatal dalszerzőt már kezdtek ajánlgatni, így került az egyik dalom, amit S. Nagy Istvánnal hoztunk össze, Aradszky Lászlóhoz és Magay Klementinához. Volt egy Kamara Varieté nevű koncerthely, a mai Játékszín, ahol táncdalénekesek és fiatal, népszerű együttesek léptek fel. Ott a Hungária együttes volt a kísérő zenekar, Aradszkyt és Magay Klementinát kísérték. Levittem a dalt a próbára. A Hungária akkor tanulta épp a dalomat. Fenyőnek mutattam is, hogy milyen zongoraszóló kellene bele, és ő egyből megtanulta. Nagy előrelépés volt ez, és remek lehetőség. A Rangers az én szerzeményemmel már bekerülhetett a rádióba.

R. P.: De mit szóltak a Rangersnél, hogy te elvittél egy nótát másoknak, amit a Hungária játszott el kísérő zenekarként?

N. G.: Támogatta az egész együttes. Akkor még az volt a fontos, hogy megtaláljuk a kapcsolatot a rádióval. S. Nagy István is sokat segített. Ha ő írta a szöveget, akkor ajánlgatott minden fórumon. Engem is, meg a bandát is.

R. P.: Egy pillanatra azért álljunk meg, mert ez egy fontos momentum: ekkor találkoztál először Fenyővel?

N. G.: Igen. Ez 1967-ben történt. De ez csak egy futólagos ismeretség volt Fenyővel, nem volt folytatása. Csak egy év múlva futottunk össze megint a Ki mit tud?-on.

R. P.: Voltak még ilyen nagy találkozások?

N. G.: Rezső később talált egy kapcsolatot az Egyetemi Színpadon bemutatott zenés darabhoz. Különböző szerzők írtak dalokat a Rejtő Jenő könyveiből vett történetekhez, ezekből állt össze az előadás. Egy musicalszerű darab volt. A Rangersszel lehetőséget kaptunk eljátszani egy önálló blokkot. Akkor futottam össze Presser Gáborral, aki írt egy dalt ebbe a darabba. Nem volt még híres ember, csak egy velem egykorú fiatal srác, aki a jazzkonziba járt. Mindenki azt suttogta körülötte, hogy figyeljetek oda erre a gyerekre, mert nagyon tehetséges. Lehozta a nótát, megmutatta zongorán. Aztán megkérdezte, hogy „Akarjátok, hogy meghangszereljem?” Mire mondtuk, hogy kösz szépen, de nem, aztán ő elment. Mi pedig megcsináltuk a darabnak. Ennyi volt a találkozásunk Presserrel.

R. P.: A Ki mit tud?-on tulajdonképpen egymás konkurenciái voltatok, hiszen akkor lépett fel a Hungária és a Rangers is. Milyen volt köztetek a hangulat?

N. G.: A beszélgetésen kívül semmilyen kapcsolattartás nem volt. Kellemesen eldumálgattunk a tévéműsor felvételének szüneteiben, de nem alakult ki igazán ebből egy hosszú, baráti kapcsolat. Nem hívtuk meg egymást később egy kávéra. Az 1968-as Ki mit tud?-ot végül Fenyőék nyerték meg a Csavard fel a szőnyeget! című dallal. Kaptak is az ORI-tól, tehát az Országos Rendezőirodától egy országos turnét. Az ORI általában gyorsan rácuppant azokra a zenekarokra, amelyek megnyertek egy ilyen nagy rendezvényt, mint a Ki mit tud? Hatalmas tévés esemény volt ez akkoriban, mindenki nézte ezt a műsort. A reklámértéke sokkal nagyobb volt, mint a mai tehetségkutatóknak, hiszen csak egy tévécsatorna volt. Már másnap művész úrnak szólítottak bennünket, ahogy megjelentünk a tévében a Rangersszel.

R. P.: És akkor a Rangers lett a második és a Hungária az első.

N. G.: Igen, de nekünk ez kiugrásként már teljesen megfelelt, mert attól kezdve nekünk is lettek koncertjeink.

R. P.: Tulajdonképpen ki lehet mondani, hogy a te sorsod ’68-ban pecsételődött meg. Ekkor dőlt el végképp, hogy ez lesz a pályád. Gondolom, már apukád sem zsörtölődött, hogy nem lettél kertész.

N. G.: Akkor már nem. A mi zenészéletünk azonban enyhén szólva változatos volt, egyébként most is az. Soha nem lehet unatkozni. Elmesélek egy történetet még 1968-ból. A Ki mit tud? után rengeteg pozitív élmény ért bennünket. A tévéműsor ismertté tette az arcunkat, és minden fellépésünk egy csapásra tomboló sikerré változott. Kezdtük kicsit felszívni magunkat. Kezdett önbizalmunk lenni. Lassan már ott tartottam, hogy a fejembe száll a dicsőség, amikor meghívtak bennünket egy fesztiválra Jugoszláviába. Az volt a csúcs, amikor megtudtuk, hogy nemcsak mi utazunk, hanem Máté Péter és az Illés együttes is. A Rangers együttest velük együtt delegálták. A mai Horvátországban volt a fesztivál. Vonattal mentünk ki, és vittük a felszerelést. Az Illés együttes adta a kornak megfelelő modern technikát. Nagyon örültünk ennek a felkérésnek.

R. P.: Teljesen érthető, hiszen akkoriban útlevelet sem kapott mindenki.

N. G.: Jugoszlávia már félig Nyugatnak számított, ott már lazábban mentek a dolgok. Sok minden sokkal szabadabb volt, mint általában a szocialista országokban, az emberek már vállalkozóként dolgozhattak. Nekünk, magyaroknak tiszta Nyugat volt. Kék útlevéllel lehetett beutazni az országba, ugyanúgy, ahogy a németekhez, franciákhoz vagy az angolokhoz. Már a vonaton jól éreztem magam, mert megismerkedhettem Szörényivel és Bródyval, a kedvenc szerzőpárosommal. Szívélyes beszélgetés volt ez, szakmáztunk a hosszú út alatt, amikor odajött hozzám Máté Péter. Nem játszanád le velünk a műsorunkat, Gabi, kérdezte, mert nincs basszusgitárosunk, nem kapta meg az útlevelet. Dehogynem, feleltem, szívesen megtanulom a dalokat. Tudtam, hogy gyorsan tanulok, így aztán ez nekem könnyen ment. Ráadásul nyitott voltam mindenre, mert úgy éreztem, mindenkitől tanulhatok valamit. Máté Péterrel jókat beszélgettem a vonaton, és megérezte, hogy engem meg lehet kérni arra, hogy segítsek nekik. Csikókoromban még nem gondolkodtam hierarchiákban. Nem számított, hogy milyen munkát szabad elvállalni, és milyet nem. Később már okosabb lettem, szelektáltam, messze nem ugrottam rá minden munkára.

R. P.: Mit szóltak ehhez a többiek?

N. G.: Az egész zenekar örült ennek a lehetőségnek, és a hosszú út alatt megtanultam Máté Péter műsorát. Aztán meg is érkeztünk a fesztiválra, ami egy hatalmas stadionban volt. Virágcsokorral fogadtak bennünket, mint a politikusokat. A Rangers volt az első fellépő. Erre az alkalomra csináltattunk otthon kifogástalan anyagból galambszürke öltönyöket. Magyarországon nagyon mutatós volt ez a színpadi megjelenés. De ’68-ban Nyugaton már elkezdődött a hippikorszak, mindenki színes inget és trapéznadrágot hordott a stadionban. Amikor belecsaptunk a húrokba, és játszani kezdtük a legnagyobb slágereinket, egyszer csak berepült a színpadra egy tojás. Amit követett egy újabb.

R. P.: Kit talált el?

N. G.: Eleinte senkit. Szegény Szörényi Szabolcs erősítőjét kapta telibe, csak úgy folyt le a drága Fender erősítőjén a tojás. Nem értettem a közönséget. Mi lehet a bajuk? Rosszul játszunk? Nem tetszik a ruhánk? Egyáltalán nem éreztem ilyesmit korábban. Nem is láthattak eddig minket, miért utálnak mégis bennünket? Aztán bumm, a következő tojás Rezső gondosan kivasalt öltönyén landolt. Engem is célozgattak, de szerencsésen elhajoltam a tojások elől. Rezső irdatlan haragra gerjedt, pár szám után lement a színpadról, és intett nekünk is. Levonultunk sértődötten. Ennyi volt, a Rangers nem is játszott több dalt.

R. P.: De neked ezzel nem ért véget a koncert.

N. G.: Pontosan, mert Máté Péter és együttese következett, én meg csak a zakómat cserélhettem le, és máris mehettem a színpadra újból. Máté Péter énekelni kezdett, és már az első nótánál, bumm, egy tojás. Még nem talált. A következő megint Szabolcs erősítőjén csattant, lassan már ellepték a lefolyó tojások. Szerintem a közeli piacon felvásárolták az összes záptojást. Aztán engem is eltalált egy, nem tudtam elugrani. Aztán következett az Illés.

R. P.: Ők is kaptak az áldásból?

N. G.: Ahogy játszani kezdtek, tojászápor érkezett. Erre Illés Lajos fogta a virágcsokrot, amit a fogadóbizottság oly kedvesen adott át neki, és kiment a stadion közepére. Megfagyott a levegő. Egy pillanat alatt csend lett. A tojászápor is megállt. Lajos bátorsága példátlan volt, ezen mindenki meglepődött. Valamit kiáltott, amit nem értettünk, mert távol volt tőlünk, és nem volt mikrofon a kezében, majd a csokrot ledobta a salakra. Ezzel jelezve, hogy mindenki menjen a p…a, majd az Illés is levonult a színpadról. A közönség ordított, pfujolt, őrjöngött. Azóta sem találkoztam ilyen reakcióval. Ami érdekes volt számomra, hogy a saját bandáikat is megdobálták. Emlékszem, volt egy híres zenekaruk, a Beatnici, az is kapott egyet-egyet a tojásokból. Azóta sem értem ezt a jelenséget.

R. P.: Tippetek sem volt?

N. G.: Arra gondoltam, hogy talán a ’68-as magyar bevonulás a prágai tavasz, a nagy lázadás idején, az válthatta ki. A magyar katonaságnak muszáj volt bevonulni Csehszlovákia területére. Erre tippeltem, de hát a legjobb jugó bandákat is megdobálták. Lehet, hogy nem is volt politikai vonzata, egyszerűen csak nem szerettek bennünket, vagy csak amolyan balhézás volt, a maguk lázadása…

R. P.: Woodstock Jugoszláviában. Ennek ellenére milyen volt fellépni a nagyobb nevekkel, akik a korabeli könnyűzene krémjének számítottak?

N. G.: Nagyon örültem, hogy szóba álltak velünk Leventéék. Élvezettel hallgattuk, amikor Illés Lajos elmesélte, hogyan intézte el az együttese útleveleit. Tapasztalatokat ilyen sztorikból, beszélgetésekből tudtunk szerezni. Máté Péterrel még közvetlenebbül tudtunk beszélgetni, mint az Illés együttessel, mert ők idősebbek voltak. Péter, azt hiszem, csak két évvel volt öregebb nálunk.

R. P.: Ilyenkor számít, hogy valaki négy-öt évvel idősebb?

N. G.: Nagyon sokat számított. De jól elvoltunk az Illés zenekarral is. Levente az én példaképem volt, miatta kezdtem el dalokat komponálni. Tetszett neki, hogy én szinte rajongóként beszélek vele. De Máté Péter nagyon jó fej volt, és közvetlen.

R. P.: Hogyhogy nem Szabolcsot kérte meg Máté Péter a beugrásra? Miért téged szólított meg?

N. G.: Azért nem kérhette meg őt, mert az Illés már sztár volt Magyarországon. És az együttesnek az volt a stratégiája, hogy a banda tagjai nem helyettesíthetők, nem mennek el más zenekarokba játszani. Amikor később Szabolcsot elvitték katonának, nem vettek be idegen tagot az Illésbe, hanem szépen kivárták, amíg leszerel. Akkoriban minden beatbanda megpróbált elkülönülni, vagy legalábbis távolságot tartani a tánczenészektől, előadóktól. Mondhatnám, táncdalellenesek voltunk.

R. P.: Tehát már a pályád elején megélted a zenészélet mélységét is. A tojásokra gondolok.

N. G.: A zenészi pálya nem csak csillogás. Bár én tényleg nem panaszkodhatom. Fantasztikus sikereket éltem meg az életem során. Sikerem volt a Generállal, Hollandiában voltam első helyezett a slágerlistán. Részt vettem hatalmas turnékon bombasztikus sikerrel. A Hungáriával megtöltöttük a Népstadiont, bejártam Európát és a világot, a német milliomosnegyedtől a Szovjetunió legnagyobb stadionjain át Szibériáig. Olyan élményeket szereztem, hogy minden zenésznek, többek között a fiamnak is, azt kívánom, hogy élje át azt, amit én. És ebből a tojászáport sem lehetett kihagyni.

R. P.: De ez csak Jugoszláviában történt meg, nem?

N. G.: Magyarországon is volt egy rövid ideig tojáskorszak, de nagyon gyorsan elmúlt. Amikor a Hungáriával felléptünk, a show-hoz tartozott, hogy néhányszor átöltöztünk a koncert alatt. Addig két nótát játszott a Clips együttes a műsoron belül, és ilyenkor néha bizony felröppent egy-két tojás.

R. P.: Talán mert nem rájuk voltak kíváncsiak az emberek, hanem a Hungáriára.

N. G.: Ebben benne volt ez is, biztos, csak az volt a szokatlan, hogy ezt tojással fejezték ki… Szerencsére ez csak villámkorszak volt, ahogy megjelent, már el is tűnt. Amúgy a Ki mit tud?-on való szereplésünk miatt kaptunk egy jutalomutat Érsekcsanádra.

R. P.: Érsekcsanádra… Csodálatos ajándék.

N. G.: Cserháti Zsuzsával és Gálvölgyi Jánossal, akik a ’68-as Ki mit tud? győztesei voltak. Lementünk Érsekcsanádra nyaralni. Arra nagyon élesen emlékszem, hogy Gálvölgyi a buszon előadta nekünk azt a paródiaszámot, amivel megnyerte a kategóriáját. Szakadtunk a röhögéstől, a gyomorsavam felszökött, mert annyit röhögtem. Akkor láttam először így, közvetlen közelről a tehetségét.

R. P.: Egymást szórakoztattátok a buszon?

N. G.: Szórakoztunk és szórakoztattuk is egymást a hosszú úton. Cserháti Zsuzsával ekkor haverkodtunk össze. Élveztük az utat, és az sem számított, hogy három és fél óra alatt értünk le a busszal Érsekcsanádra. Volt, aki jutalomként egy szovjet táborba kapott üdülést. Azt hiszem, Fenyő is így járt ’68-ban. Erről mindmáig úgy mesél, hogy az inkább büntetés volt, mint jutalom. Úgyhogy nekünk Érsekcsanád igazi örömünnep volt.

R. P.: A Ki mit tud? nemcsak a felfedezést hozta el, hanem a névcserét is.

N. G.: Muszáj volt megváltoztatnunk a banda nevét, mert Rangersnek hívták az amerikai felderítő osztagot a vietnámi háborúban. És ez nem csengett igazán jól a szocializmust építő Magyarország állami televíziójában. Feladtunk egy hirdetést az Ifjúsági Magazinban, és legjobban a Corvina név tetszett meg a sok beküldött javaslat közül. Így lettünk mi a Corvina együttes.

R. P.: Milyen volt az élet az új név alatt?

N. G.: Mi kísértük például Hofi Géza műsorát, aki jazzparódiákkal haknizott. Támaszkodj rá egy B-dúrra, mondta a zongoristánknak, Tomka Tibinek, amikor bejött a próbára, és már nyomta is. Trombitát utánzott, bőgőhangzást parodizált, egy élmény volt vele fellépni. Vagy Pető Zsolttal vettük fel a filmgyárban a Gusztáv című rajzfilmsorozat zenéjét. Megkaptuk tőle a kottát, aztán számolt: „Felvétel indul, egy-két-há-négy.” És már fel is vettük. Pető Zsolt írta az én bevonuló nótámat S. Nagy Pistával, a Tizedes elvtárs című dalt. Ezzel búcsúztam el a Corvinától, és vonultam be katonának a híradós laktanyába.

R. P.: Ez mikor volt?

N. G.: 1969 februárjában. Akkoriban voltak trükkök, amelyekkel meg lehetett úszni a katonaságot. Egyesek valamilyen orvosi esetet produkáltak, és valahogy kicselezték a behívót. Orvosokkal konzultálva valamilyen jól kitalált diagnózissal felmentették őket a sorozás alól.

R. P.: Ennyire pacifista voltál?

N. G.: Bevonulni kész katasztrófa volt egy zenésznek. Kétévnyi kiesés pont a karrierem beindulása idején, maga volt a tragédia. Hiszen akkora pörgés van a zenei életben, minden annyira mozgásban van, hogy olykor hetek, napok, sőt órák is számítanak. Percenként születnek fontos döntések. Úgy éreztem magam, mintha eltemetnének, amikor megkaptam a behívót. Épp akkor vonultam be, amikor a családom előtt már kezdett némi tekintélyem lenni. Nem aggódtak már amiatt, hogy zenész akarok lenni, mert már kezdtem jól keresni a zenéléssel. Amikor 1967-ben ötezer forintot vittem haza a Rangers révén, bizony tekintélyt vívtam ki a családban. Jé, ezért még fizetnek is, kérdezte apám, aki a MÁV-nál dolgozott fontos beosztásban, és két-háromezer forintot keresett havonta.

R. P.: Hova kerültél?

N. G.: Szerencsére nem Magyarország legtávolabbi laktanyájába osztottak be a sorozáson, hanem a váci híradósokhoz, ami harminc kilométerre volt Budapesttől. Eltávozáskor nem kellett a szabadság drága idejét hosszú utazásra pazarolni.

R. P.: Hogyan boldogultál katonaként?

N. G.: Az első hat hét mentálisan megviselt. A szemem annyira megszokta a katonai egyenruhák monoton khaki színét, hogy amikor a kiképzés másfél hónapja után már beengedték hozzánk a látogatókat, a civil ruhák színei szinte virítottak a szememben. Világítottak a pirosak, a kékek, a sárgák. Kész felüdülés volt a civil világ színeiben fürdeni az idegesítően egyhangú khaki világban. Összeszorult a torkom, amikor megláttam anyámat, apámat és a nővéremet a látogatók közt. Hiába, még gyerek voltam, húszéves suhanc. Szóval a katonaélet számomra nyomasztó volt, pedig még szerencsésnek számítottam, mert szabadidőmben elkérhettem a laktanya stúdiójának magnóját, és két ágyat összetolva kialakítottam egy úgynevezett „süketszobát”. A két emeletes ágyat katonai pokróccal takartam le, és az így kialakított „stúdióban” vettem fel egy teljes nagylemez anyagát néhány zenét szerető katonatársammal. Ebben a zárt világban írtam meg a Lehajtott fejjel című dalomat, amivel a szöges kerítéssel őrzött világból való elvágyódást akartam kifejezni.

R. P.: Mi lett a dalok sorsa?

N. G.: A szalagra felvett hanganyag remek dalokat tartalmazott, és egy eltávozás alkalmával megmutattam Várszegi Gábornak, aki egy jól menő klubzenekarnak, a Gemininek volt a vezetője. Gábort határozott és rendkívül kreatív embernek ismertem meg. Most is meghallgatta az anyagot, és egy-egy hosszabb eltávozás alkalmával Balatonszemesen már be is taníthattam a Lehajtott fejjel című dalt. A Gemini később nagy sikerrel játszotta a klubjaikban. Szóval, Várszeginek nagyon tetszettek a dalaim, az együttes előrelépésének lehetőségét látta benne. Úgy gondolta, hogy ha a banda tagja lennék, mint valamilyen hangszeres zenész és dalszerző, akkor a számaikat játszaná a rádió és a televízió, a Gemini pedig előrébb kerülne a könnyűzenei piacon. Az üzleti tehetsége és a kreativitása is azt a tapasztalatát erősítette, hogy a hatvanas évek világslágereit játszó zenekarok közül csak azok ugrottak ki igazán, akik a saját dalaikat kezdték el játszani. Ezért tett egy ígéretet, hogy a leszerelés után beléphetek a Geminibe.

R. P.: Gondolom, mennyire örülhettél ennek abban a khaki világban.

N. G.: Teljesen felvillanyozott, hogy a leszerelés után lesz munkám. Tapasztalatlan voltam, fiatal és bohó, így aztán mint egy nyeretlen kétéves, kölcsönkértem nem kevés pénzt, és vettem egy tizenkét húros gitárt. Meggondolatlanság volt, de hát végig az járt a fejemben, hogy majd a Geminiben fogok gitározni.

R. P.: Aztán mi történt?

N. G.: A leszerelés után, 1971 februárjában már alig vártam, hogy beszéljek Várszegivel. A zenészek törzshelyén, a Royalban találkoztunk, ahol Gábor sajnálattal közölte, hogy a zenekar, Kékes Zolival az élen, élénken ellenezte a belépésemet a Geminibe. Később Várszegit is kirúgták az együttesből, de ő kiváló üzletember lévén annyira zavarba jött, hogy a nagy zavarában milliomos lett. Engem viszont soha nem a pénz motivált, így hát földönfutó lettem. Ott álltam tizenkétezer forint adóssággal a Corvinából örökölt barna nadrágban és egy barna kockás zenekari zakóval. Ez volt minden vagyonom.

R. P.: Sokáig tartott ez az állapot?

N. G.: A szerencse újra mellém szegődött már ott, a Royalban. Ahogy az egyik asztalnál Várszegi Gábor kimondta az elbocsátó szép üzenetet, Várkonyi Mátyás áthívott egy másik asztalhoz, ahol éppen basszusgitárost kerestek a ZéGébe. A hét közepére megtanultam egy négyórányi anyagot Matyival, és csütörtökön már Dunaújvárosban volt fellépésünk. A családom csak később tudta meg, hogy nincs Gemini, nem lesz annyi bevétel, így lassabban tudom visszafizetni az adósságaimat.