KC JONES

FEKETE ÁRADAT

Fordította: Rusznyák Csaba

A mű eredeti címe: Black tide

Copyright © 2022 by KC Jones

Published by arrangement with Tom Doherty Associates.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Rusznyák Csaba, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy

helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-314-5 (papír)

ISBN 978-963-614-315-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gábor Lívia

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Beleznai Kornél

E-book: Scriptor Kft.

Kendrának,

amiért annak idején kitartott

mellettem a parton, és amiért

kitart mellettem azóta is

AZELŐTT

Anyám egyszer azt vágta a fejemhez, hogy egy két lábon járó autókarambol vagyok. Erre én a képébe nevettem. Addigra már annyira elborítottak az emocionális hegek, hogy a szavai többé nem tudtak megsebezni. Meg amúgy is vicces volt az egész. Képzeld csak el: otthon vagy, az este csendes, semmi dolgod a világon. Hátradőlsz, ellazulsz, és nekiállsz az aktuális Netflix-darád harmadik órájának.

Aztán hangot hallasz odakintről: csikorgó gumik, túlpörgő motor. Épp időben fordulsz a nappalid ablaka felé, hogy a fényszórók elvakítsanak. Talán egy röpke pillanatod van felfogni, hogy valami nagyon ronda dolog készülődik, hogy félre kéne ugranod, vagy el kéne húznod onnan. De már túl késő, és egyszer csak ott tántorogsz az otthonod füstölgő romjai között.

És ott vagyok én, mindennek a közepén – kiterülve a szilánkokra tört dohányzóasztalodon, összevérezve a drága padlószőnyegedet, idiótán rúgkapálva, miközben a motor még mindig hörög –, és nem is értem, hová lett alólam az út. Végül elvisznek egy koszos vontatóval, hogy soha többé ne is láss, és csak törmelékeket, rossz emlékeket, meg pár égésnyomot hagyok magam után.

De mondok valamit, ami nem is olyan vicces: anyámnak igaza volt.

Ez vagyok én, amióta csak az eszemet tudom – sofőr nélküli kocsi, megállás nélkül repesztve a következő nagy karambolig. Nincsenek haverjaim, se barátaim vagy szeretőim, csak áldozataim, akik nem tudtak időben kitérni az utamból. És tudom, hogy egyszer eljön a nap, amikor már semmilyen műhely és szerszám nem tud visszajuttatni az útra, és akkor megvetően végignéznek majd kiégett, eltorzult testemen, és azt mondják: „totálkár”. És ennyi. Így végzem majd. Országút mellett porosodó, elfeledett rozsdahalomként. Egy hárommondatos bekezdés az ötödik oldalon. Rémálom, melyből izzadva ébredsz, majd megkönnyebbülten felsóhajtasz annak tudatában, hogy a világod biztonságosabb nélkülem.

De nem érdekel, akárhány bizonyíték utal is ennek az ellenkezőjére: nem akarom, hogy így legyen. Hazug vagyok, de most az igazat mondom: tovább akarok menni az úton, amíg csak a motor és a kerekek vinni tudnak.

A baj csak az, hogy néha fel se tűnik, hogy elveszítetted az irányítást, csak amikor már túl késő korrigálni. És nehéz rajta maradni az úton, ha azt sem tudod, pontosan hová is tartasz. Igyekszem, tényleg. Próbálok összpontosítani és figyelni a jelekre, amelyek megmutathatják, hogy jó irányba haladok. De végül óhatatlanul elhomályosodik a horizont. Átsodródom az elválasztóvonalon, és mire észbe kapok, letértem az útról, és teljes sebességgel robogok a következő nappali, vagy telefonpózna – vagy szakadék – felé.

Ez azonban most más volt. Ezúttal a kocsi az én ablakomon tört be. Mindenki ablakán.

Ezúttal véget ért a világ.

1

BETH

Utam ezúttal a Csendes-óceánhoz vezetett, egy nagy, cédrusfából és kőből épített, északnyugati stílusú házhoz, Oregon egy kietlen partvidékén, Neacoxie Beachen.

Persze ez nem az én házam. Jóságos ég, dehogy! A benzint is alig tudtam megfizetni, hogy eljöjjek idáig Portlandből. A kocsifelhajtót falapokkal burkolták – mármint igazi fával, és ez nem vicc –, az én vacak Toyotám meg úgy nézett ki rajta, mint valami történelem előtti, irdatlan borzalom emésztőrendszerének végterméke. Szinte várom, hogy valaki hívja a zsarukat és jelentse a földfoglalót, csak hát senki sincs a környéken.

Vagyis majdnem senki.

A tengerparti ház egy nagyon védett, nagyon zárt közösségben, Strawberry Dunes-ben áll. Nem tudom, miért ezt a nevet kapta a hely – sehol egy szem eper, a dűnék pedig ugyanabban a sáros homokszínben játszanak, mint minden dűne az oregoni parton; és ugyanaz a derékmagas, halványzöld tengerparti fűféle borítja őket, amely, mint idővel megtudtam, nem is honos, hanem invazív faj. Ez van, a felsőosztálynak mindent ki kell cicomáznia. Füves telek óceáni kilátással, a 101-es mellett? Az nem hangzik elég flancosan. Strawberry Dunes – na ugye!

A környék legtöbb ingatlanja ráadásul eladó. Sokan áttelepültek Seattle-ből vagy Kaliforniából, vagy mit tudom én, honnan, mert akartak maguknak egy darabkát a mennyországból – de a pokoli telet már nem bírták elviselni. Szinte mindenki, aki tulajdonos errefelé, kizárólag a főszezont tölti itt. Mire én megjöttem, már mind elkotródtak valahova, ahová a gazdagok a rossz idő első jelére szoktak. A pár, aki felbérelt engem, három hétig Vietnamban van. A fickó háborús veterán, és vissza akart menni, hogy lássa, mi lett azóta az országgal, vagy valami ilyesmi.

Hát ezzel foglalkozom mostanság. Hivatásos házvigyázó vagyok. Harminchárom évesen mások életét kóstolgatom, mint valami betolakodó egy előkelőségeknek rendezett partin, aki finom sajtokat és drága borokat csór a körbejáró ezüsttálcákról. Hát, gondolom, ez azért jobb, mint berobbanni a nappalijuk ablakán. A fizetéstől nem vagyok elájulva, de bírom a változatosságot. Így folyton úton lehetek – szó szerint és metaforikus értelemben is. Amióta elkezdtem ezt a melót, egy helyen sem töltöttem annyi időt, hogy elunjam magam, ellustuljak, vagy kiakadjak. Esetleg összeomoljak. Ez pedig jó. Időbe telt, amíg szert tettem annyi hírnévre, hogy már ne csak növényeket öntözhessek és macskákat etethessek, hanem összehozzak magamnak egy nagyjából állandó elfoglaltságot. Ami nagyszerű, a kocsim ugyanis épp kezdte szóvá tenni, hogy az ideiglenes munkák között kiszállításokat is vállalok, ez ugyanis egy olyan kajamennyországban, mint Portland, tekintélyes mennyiségű kilométer felzabálásával jár. Eddig ez a melóm esik a legmesszebb a várostól. És messze ez a legjobb hely, amelyre valaha vigyáznom kellett. Ráadásul ajánlással csíptem meg, ami nem kis dolog. Mint mondtam, az emberek általában nem a legjobb véleménnyel válnak el tőlem. Hogy valaki szemében végre nem elrettentő példa vagyok – na ezt nevezem én előrelépésnek!

Október elseje van. Péntek. Itteni időm java részét mindeddig a hátsó verandán töltöttem, egy Adirondack székben összekuporodva, könyvvel a kezemben, mint valami gazdag örökösnő. A tökéletesen (és kivételesen nem általam) gondozott gyepen túl az invazív tengerparti fűmező húzódik az óceánt kitakaró, lágyan hömpölygő dűnékig. Az emeleti hálóból ugyan lehet látni az óceánt, de egész héten olyan meglepően meleg van, hogy a szükségesnél egy perccel többet sem akarok a négy fal között tölteni.

Az égbolt egészen elképesztő ma este. Mintha annak a tájfestőnek a műve lenne, akinek munkái mindenütt ott figyelnek a turistaboltok kirakataiban, az egész partvidéken: lilával és arannyal átszőtt puha felhők gomolyognak mindenütt. A levegő megtelt köddel, a hullámok morajával és egy közelben égő tábortűz szagával. El se hiszem, hogy pénzt kapok ezért – ráadásul sokkal többet, mint általában. Anyám folyton arra vár, hogy mikor gyújtom fel véletlenül az egyik házat; arzenáljában mindig csőre töltve áll egy szívemre célzott, önelégült „én megmondtam”. De nem fogok okot adni neki, hogy meghúzza a ravaszt. Ezúttal nem. Soha többé.

Esténként néha árnyakat látok mozgolódni odakint, a fű között. Szarvasok keresnek egy helyet, ahol éjszakára meghúzhatják magukat. De most üresek a dűnék. Jake valószínűleg mindegyiket elijesztette, amikor kimentünk a vacsora utáni sétánkra.

Jake amúgy egy kutya. Nemcsak a házra kell vigyáznom, hanem erre a négyéves, sárga labradorra is, akiben annyi energia buzog, hogy egy évre elláthatná energiával az egész északnyugati régiót. De komolyan. Bontsátok le a gátakat, kössetek rá pár transzformátort egy futópadra, tegyétek rá Jake-et, és kiáltsátok: „Madár!”.

Jake-kel jól kijövünk, bár én eléggé élvezem azt a pár percnyi nyugalmat is, amikor végre kifekszik a madárkergetéstől.

Mintha csak tudná, hogy épp rá gondolok, felemeli a fejét, rám néz, és okos barna szemével jutalomfalatokat remélve vizslatja a kezemet. Aztán hegyezni kezdi a fülét, és örökkön éber tekintete a telek kerítése felé villan. Éles hang készül feltörni a torkából.

– Semmi nyüszítés, vagy bezárlak, és búcsút inthetsz ennek a gyönyörű naplementének! – fenyegetem meg, és közben a hasát masszírozom a talpammal. Visszapillant a kezemre, de a füle továbbra is a kerítés felé mered, nedves orra pedig a levegőben szimatol. És valóban, a füst egyáltalán nem egy távoli tábortűzből jön – hanem a szomszédból.

Felhajtogatom magam az Adirondackből, mezítláb végigsétálok a hideg füvön, és átlesek a napszítta cédrusfa kerítés fölött.

Ő az.

A hátsó udvarában lévő, kőből épített tűzrakó hely mellett üldögél. A lángok szikrákat köpnek fel az égre, és a lobogó fényben most először látom tisztán az arcát; alig tette ki a lábát a házból, amióta itt vagyok. Ha van is kocsija, nem vezeti. Sosem láttam a postaládánál, a kertjét pedig a háztulajdonosok szövetsége tartja rendben – bár a cserepes muskátlik már mind barnára aszalódtak.

Igazi északi parti hangulatot áraszt magából. Viharvert és durva, úgy fest, mint aki egy hete nem borotválkozott, egy hónapja nem fésülködött és egy éve nem aludt. Koszos szakállát szürke szálak csíkozzák, ami passzol az egyébként sötét hajának sótól összetapadt tincseihez. Talán a negyvenes évei elején járhat, bár ilyen távolságból nehéz megmondani.

Előkapom a Nikon fényképezőgépemet az Adirondack alól, és addig közelítek az arcára, amíg már látom a tüzet a szemében tükröződni. A szeme vörös és üveges, mint aki sírt vagy túl sokáig ült a füstben. A szájához emel egy kék műanyag poharat, hosszan iszik belőle, majd újratölti egy palack fehérborból. Várjunk csak, nem – pezsgő. Mégis ki pezsgőzik egyedül? A jelek szerint olyasvalaki, aki a kertjében üldögél egy festői tengerparti estén, háttal a naplementének. Mélyen belebámul a pohárba, mintha abban kavarogna az univerzum minden rejtélye. A felső ajka felett, a borostáján kis pezsgőgyöngyök csillognak aranyszínűen. Az alkohol és a tűz melege némi színt csempész fényhiányos, napra éhező bőrére.

A fényképezőgép zárszerkezete egy pisztolylövés erejével kattan, mire gyorsan lebukok a kerítés mögé. Jake felugrik, hogy a védelmemre siessen, muszáj csettintgetve jeleznem neki, nehogy leleplezzen az ugatásával. Gyorsan előkapok egy kis mogyoróvaj ízű falatkát a kapucnis pulcsim zsebéből.

Várok egy percig a kerítés mellett kuporogva, és próbálom megállapítani, hogy Jake földet verdeső farkának neszébe nem keveredik-e közeledő lépések zaja. De nem hiszem, hogy lebuktam. Felemelem a gépet, hogy ismét meglessem őt magamnak. Nem, meg se mozdult. Valószínűleg egy igazi fegyvert is elsüthettem volna, akkor sem nézne fel a tűzből.

Ha már itt tartunk, nagyon kellemes az a tűz. És a pezsgő is jónak tűnik. Az első, amit érkezéskor megállapítottam, hogy a tulajdonosok csontszárazon tartják a házukat. Ami nem is baj, tekintve, hogyan végződtek a múltban az alkohollal való kalandozásaim. Már csak az hiányzik, hogy az eddigi legjobb melóm alatt egy gyerekfigyelő kamera magas felbontású videót küldjön a világ túlsó felére, ahogy öntudatlanul nyáladzom a szófán, miközben a kutya mogyoróvajas jutifalatokat csócsál ki a zsebemből.

De egy pohárka még nem a világvége, ugye? És egy kis társaság sem ártana. Egy kutyával nem sok mindenről lehet beszélgetni. Miért is kéne fogolyként viselkednünk ezeken a melókon?

Jake ismét felnyüszít, merthogy azzal a kutyás hetedik érzékével tudja, mire készülök, és igyekszik ledumálni róla. Aztán még mielőtt megálljt parancsolhatnék magamnak, mielőtt megszoríthatnám a kormányt, és visszafordíthatnám tekintetemet az útra, kinyitom a számat, mélyet lélegzem a füstös, nyirkos levegőből, és azt mondom:

– Hahó, szomszéd!

* * *

Úgy néz rám, mint akinek ez komoly erőfeszítésébe kerül. Mint aki épp egy mély, rég esedékes álomba készült belesüppedni, amikor megszólítottam. Ugyanakkor mintha mégse zavarná a dolog. Semmiképpen sem annyira, mintha egy kocsi lennék, amely átszakítja a kerítését. Látod, anya?

Leveszem a kezemet a Nikon fókuszgyűrűjéről, és barátságosan odaintek neki. Remélhetőleg nem akad ki tőle, hogy egy fényképezőgéppel a kezemben leselkedem utána a kerítés fölött. Különben is, miért is van még mindig a kezemben a kamera?

– Helló? – úgy mondja, mintha nem lenne biztos benne, hogy valódi vagyok.

– Azt hittem, egyedül vagyok idekint – mutatok körbe. Említettem már, hogy hazug vagyok. – Úgy látszik, az utcából valamiért már mindenki más lelépett. Közeleg a tél.

– Nevezzük lassú apálynak – válaszolja komor biccentéssel. – Vakációk között vagyunk, a gyerekek visszamentek a suliba, az időjárás épp kezd megfordulni, de a viharfigyelők még egy hónapig nem térnek vissza. Kevesen maradnak itt egész évre.

Megpiszkálja a fahasábokat egy régi, berozsdásodott hotdog-nyárssal. A meleg parázs látványától libabőrös lesz a lábam. A rövidgatya és a kapucnis pulóver kombó nappal megteszi, de az esti hideg gyorsan és keményen csap le, akár egy rugós kés egy sötét sikátorban.

– Egy hete vagyok itt – mondom, és átölelem magamat, hogy ne reszkessek. – De téged még nem láttalak. Most jöttél?

– Nem, már itt voltam. Nem nagyon járok el.

– Szabadságon vagy? Kihasználod a csendet?

– Valami olyasmi. – Micsoda túlcsorduló információáradat.

– Hát most, hogy tudod, hogy itt vagyok, és mindketten tudjuk, hogy egyedül vagyunk, kénytelen vagyok belegondolni, esetleg megpróbálsz-e megölni – mondom mosolyogva, egy jól begyakorolt, esetlen kacsintásféleség kíséretében. Egyiket sem viszonozza. Jake mögöttem jár-kel, karmai kopognak a kompozit burkolaton. Nyilvánvalóan nem tetszik neki, hogy társalgást kezdeményezek ezzel a férfival, akinek még a nevét sem tudom, és határozottan helyteleníti, hogy rámutatok egyedüllétünkre és meggyilkolhatóságunkra.

– Nem foglak megölni – válaszolja a férfi faarccal. Nem valami megnyugtató. Talán Jake-nek igaza van. Elvégre régebb óta él itt, mint én. És a kutyák tudnak egy s mást.

De a figyelmemet ismét magára vonja a műanyag pohár és a palack, amelyből megtöltötte.

– Tudom, hogy nem fogsz – jelentem ki. – Cafatokra rúgnám a seggedet. Úgy értettem, „ha megpróbálnád”.

Erre végre elmosolyodik. Úgy érzem magam, mint egy tolvaj, aki megtalálta a családi széfet a régi falikárpit mögött. Most pedig ideje feltörni.

– Nem fogom megpróbálni.

– Akkor jó. Mi lenne, ha bebizonyítanád, és áthívnál egy italra, ahogy az egy igazi úriemberhez illik? – Most már megjátszom magam. Úgy csusszanok bele a szerepembe, mint egy kényelmes pizsamanadrágba. Ez egy régi alakítás, amellyel mindig azt kapom meg, amit akarok, és sosem azt, amire szükségem van.

– De hát nem pontosan így tennék, ha meg akarnálak ölni? – kérdezi incselkedőn, összeszűkült szemmel. Most már játszik velem. Hát én benne vagyok. Szinte látom, ahogy anyám csalódottan rázza fejét.

Megvonom a vállamat, és ahogy kinézek az óceánra, mintha kezdeném meggondolni magam. Hallom a tajtékzó hullámokat, ahogy megtörnek és felkúsznak a homokfövenyre, majd visszahúzódnak. Örök, kábító ritmusuk hipnotikus. Egy pillanatra megfeledkezem arról, hogy mit is készülök tenni. Hogy mit akarok. Még egy-két pillanat, és a lehetőség elszáll. A férfi azt mondja, nahát, milyen késő van, örülök, hogy megismerhettelek, jó éjszakát; én pedig megyek, megfürdök, és szépen elalszom a tévé előtt. És talán soha többé nem beszélünk.

És az olyan rossz lenne? Tudom, mi lesz, ha áthív a kerítés túloldalára. Előre tudom az összes sort, mint valami műsort, amelyet már túl sokszor láttam.

– Hát, van valami abban, amit mondasz – válaszolok neki sanda oldalpillantással. – És akkor mi van? Ráfér az életemre némi izgalom.

Ezúttal felnevet. Aztán épp olyan gyorsan el is komorul, ahogy a hullám visszahúzódik a partról. Úgy bámul bele a poharába, mintha ki akarna olvasni valamit az ital üledékéből. Mintha a sorsát mérlegelné. Érzem, ahogy kipörögnek a kerekeim. Feldübörög a motor. Visszanéz rám, látja a fényszóróimat, ahogy lesodródom az útról, és egyenesen feléje tartok. Ez az utolsó esélye, hogy megmentse magát. Mindkettőnket.

– Hát, akkor gyere csak át – mondja. – Igyál velem egy pohárral.

* * *

Tölt nekem egy másik pohárba, én pedig közben a pezsgő címkéjét csodálom. Vintage Dom Pérignon. Azt hiszem, ez egy elég jó márka. Beleszagolok, mintha legalábbis értenék hozzá. Pezsgőszaga van, és nekem ennyi elég. Ínyenc módjára belekortyolok, és elégedetten cuppogok az ajkaimmal. Nem tudom, kit akarok lenyűgözni, tekintve, hogy ő maga úgy nyakalta a piát, mint valami olcsó asztali bort.

– Basszus, ez baromi jó! – És ezúttal nem hazudok. Én egyedül azt a „fejfájás palackban” típusú pezsgőt ismerem, amelyet egy sarki boltban veszel egy olyan szilveszteri bulira, amelyre senki sem akar majd visszaemlékezni.

– Nem rossz, mi? – bólogat Mike. (Bizony, először a nevét kérdeztem meg, úgyhogy töröld le azt a vigyort a képedről, anya!) Nézi, ahogy iszom egy újabb, immár határozottabb kortyot. A tűznél is jobban felmelegít, végigfut az ereimen, egészen a csontjaim közepéig, kisimítja az éleimet és ellazítja a mozgó alkatrészeimet.

– Majd adok pár palackkal – teszi hozzá.

– Több ilyened is van? – Nem tudom leplezni a meglepődésemet, ami csak még jobban rámutat arra, mennyire nem passzolok ebbe a környezetbe. Mindig is úgy tekintettem a pezsgőre, mint amolyan nagy becsben tartott finomságra, amit bespájzolsz egy igazán különleges, egyszeri alkalomra. De nála persze hegyekben áll. Valószínűleg félreteszi a dugókat, hogy azokkal rakja ki a kocsifelhajtóját.

– Mennyi egy ilyen palack, két-háromszáz dollár?

– Nem emlékszem.

Kihalászok a kapucnis pulcsim zsebéből egy doboz cigarettát. A házban persze szigorúan tilos a dohányzás. Még kint sem mertem rágyújtani, legfeljebb csak a parton, nehogy egy kósza parazsat befújjon a szellő az ablakon, és beteljesítse anyám jóslatát. De most a kerítés túloldalán vagyok. Itt nincsenek szabályok. Legalábbis amennyire tudom. Bedugok a számba egy cigarettát, és rágyújtok.

– Nem baj, ha dohányzom?

– Csak nyugodtan – válaszolja legyintve. Mélyen beleszívok a cigibe, majd kifújom a füstöt a hűvös esti levegőbe.

– Kérsz te is?

– Nem, kösz.

Hátradőlök, belekortyolok a Domba, megforgatom a számban, igyekszem kiélvezni. Aztán feladom, és lenyelem az egészet, hogy megkezdhesse odabent áldásos munkáját.

– Szóval – mondom, amikor feltűnik, hogy Mike tekintete rátalált a csupasz lábamra. – Van egy drága pezsgővel teli pincéd. Talán kiraboltál egy esküvői bulit?

– Nem.

– Szerinted történt már ilyen? Hogy valaki kirabolt egy esküvőt? – Gondolataim ellustulnak, szétfolynak, és úgy érzem, hogy ha most megpróbálnék felállni, a füsttel és a szikrákkal együtt fellebegnék a felhők közé.

– Az mérhetetlenül aljas féregség lenne – jegyzi meg Mike, miközben elgondolkodva vakargatja az állát.

– De komoly zsákmányra lehetne szert tenni, nem? Ékszerek, családi ereklyék, konyhagépek… biztos érnek valamit az utcán, főleg errefelé.

Kicipzározom a pulcsimat, és lopva körbepillantok, majd suttogva folytatom:

– Hé, Sharon. Mi kéne? Rézedény? Már adom is. Új porszívó? Naná, hogy van.

Mike hangosabban nevet, mint kéne.

– És senki sem számítana rá, ugye? – ütöm tovább a vasat. – Szóval senkinek nem lenne stukker a zsebében. Valószínűleg. Előbb persze felmérnénk a terepet. Ha ez Jimbo és Honeybear násza a falu piacterén, akkor kurvára oda se tolnánk a képünket.

Ezúttal mindketten túl hangosan nevetünk fel. Az ezt követő kínos csendet újabb kortyokkal töltöm ki, és amikor mélyen beszívom a pezsgőfelhőt, köhögési roham tör rám. Szexi, tudom. Ne próbáljátok ki otthon, gyerekek. Én profi vagyok.

– De most komolyan – szörcsögöm. – Mire föl a prémium buborékkollekció?

Kérdésemre pislogva tér vissza valamiféle furcsa révületből.

– Hát ez… – Aztán elhallgat, hogy átgondolja a válaszát. – Ez afféle rituálé…

– Tudtam. Mégiscsak kezdődik az öldöklés.

– Dehogy. Csak így lazulok el egy projekt befejezése után. Ide menekülök, hogy pár hétre kiszabaduljak a taposómalomból, a faszságokból meg a dugókból. Aztán belekezdek a következő projektbe, és újult erővel, mindenre készen térek vissza L.A.-be. De az első éjszaka csak arról szól, hogy bontok egy pezsgőt, és nézem a lenyugvó napot…

Elhallgat. Várom, hogy befejezze, hogy elmondja, miről szól még az első éjszaka, de hiába. Ez bizalmas információ. Hát jó. Van ilyen. Nem hozom fel, hogy nem úgy tűnik, mint akit érdekel a naplemente, sem azt, hogy már legalább egy hete itt van. Talán ő is hazug, és talán a pezsgős rituálé nem csak egyetlen éjszakáig tart. Nem igazán érdekel, úgyhogy újratöltöm a poharamat.

– Szóval mi lennél, filmrendező vagy ilyesmi? – kérdezem.

– Producer. Évekkel ezelőtt rendeztem is valamit. Azt hiszem, szabály, hogy legalább egyszer ezt is meg kell tapasztalnunk. Az eredmény egy avantgárd szar lett, ami lefutotta a szokásos fesztiválköröket, majd lassú kínhalált halt az üzletek leárazott DVD-kosaraiban.

– Az jó pár éve lehetett.

– Aha. – Nagyot kortyol a poharából. – Totál seggfej vagyok.

– Hát, úgy látom, a többi műved azért elég jól hozott a konyhára – mondom, ahogy végignézek a házán meg a kertjén. – Hacsak ez nem valami árveréses szerzemény.

– Nem, megvoltak a magam sikerei. Kis zsánerfilmekkel és sorozatokkal kezdtem, de pár ütős nyitóhétvége megalapozta a hírnevemet. Nem vagyok egy Bruckheimer, de… tudod.

Vállat von, jelezvén, nem ügy, biztosan tisztában vagyok az egésszel.

Nem hiszem, hogy fel tudom fogni, mennyi pénz jár azzal, ha az ember valakinek számít Hollywoodban. Beférne egy aktatáskába? Egy nagy vászonzsákba? Látod? Az én fejemben ennyi lóvénak eleve alvilági bukéja van.

– Nahát! Gratula! Egészség! – emelem fel a poharamat. Úgy bámul rám, mint egy kibiztosított gránátra. – Akkor biztos most végeztél egy forgatással, ugye? Ezért vagy itt, nem? Ünnepelsz. A rituáléd. – Mi van ezzel a csávóval? Mint aki alig van eszméleténél.

- Ja, igen. Kösz, egészség. – Hozzákoccintja a poharát az enyémhez, és iszunk.

Bizseregnek az ujjaim, a lábam pedig mintha már nem is érintené a földet. Tudom, hogy vissza kéne fognom magam, ha nem akarom, hogy a pezsgő szétrúgja a seggemet. De amint lassítok, testem és szellemem könnyedsége elillan, és arra még nem állok készen. Most tényleg, egyetlen éjszakáról van szó, ennyi kijár.

– És mi lesz a következő projekt? Mikor mész vissza? – kérdezem, mire szó szerint összerezzen. – Utálod, amikor ezt kérdezik tőled?

– Egy kicsit.

– Beavatsz a sztoriba?

– Nem.

Úgy teszek, mintha szörnyen megsértett volna.

– Lefogadom, hogy leírtad. Így kénytelen leszek besurranni a házadba, miközben alszol, és megkeresni. Ez világos, ugye?

A legtöbb pasi ilyenkor kapna a lehetőségen, hogy elvigye a beszélgetést abba az irányba, mi minden történhetne, ha sötétedés után belopakodnék a házába. De Mike csak elmosolyodik – és kezd megtetszeni a mosolya, már csak azért is, mert legalább úgy tűnik tőle, hogy van pulzusa –, és nem szól egy szót sem. Szinte mintha akarná, hogy próbálkozzak. Utánatölti a poharát, aztán az enyémet is megpróbálja, de már csak pár csepp maradt a palackban. Úgy érzem, most először nézek egyenesen a szemébe.

– Pontosan hány ilyen palackod is van még?

* * *

Már a harmadik üveget fogyasztjuk, az alacsonyan járó nap vörös tűzlabdaként egyensúlyoz a világ peremén. Mike végül engedett a hangulatnak, és megfordult, hogy együtt nézze velem a naplementét. A hátsó teraszáról egy vékony, homokos ösvény vezet a partra, épp látom onnan a dűnéken átcsapó hullámok fehér tajtékát.

– Szóval hol laksz? – kérdezi. – Mármint rendesen. Amikor nem egy házra vigyázol.

– Portlandben. – Nem egy nagy hazugság, de ha ennél őszintébb vagyok, félek, befeszül és elzavar. – Pár hétig vagyok itt, ami azt jelenti, hogy ez az eddigi leghosszabb házvigyázásom – teszem hozzá, hogy eltérítsem a beszélgetést a saját lakhatásomról. Ami, fogalmazzunk úgy, nem éppen ideális, amióta kiköltöztem a szüleim házából.

– Van egy kutyájuk, és nem akarták magukkal vinni.

Majdnem megfeledkeztem Jake-ről. A kert nincs elkerítve, ő pedig utálja a pórázt, úgyhogy bezártam, mielőtt átjöttem. Kis adagokban jó benti kutya, de egy idő után el fogja unni magát. És kakálnia kell majd. Jobb lesz, ha intézkedek és ketrecbe zárom, ha tovább akarok lógni Mike-kal.

– Nem is tudtam, hogy van kutyájuk – jegyzi meg Mike.

– Szerintem azt se tudtad, hogy lakik itt egyáltalán valaki, mi? – vádolom meg mosolyogva.

Megvonja a vállát.

– Nem hiszem, hogy régóta laknak itt. Ezen a környéken nehéz számon tartani a szomszédságot. Nagy a fluktuáció. Sokan csak nyárra bérelnek házat.

Egyszerűen nem tudom felfogni. Mintha itt lenne, de mégsem. Mintha valahogy világok közt létezne. Sikeres filmes, de a megbízóim sosem említették, hogy a szomszédjuk. Talán csak óvni akarták a magánélethez való jogát. De valószínűbb, hogy ők se tudják, ki ő. Egy kezemen meg tudom számolni azokat a producereket, akiket név szerint ismerek, és őszintén szólva azt sem igazán tudom, miből áll a munkájuk.

– Látom, fényképész is vagy, nem csak kutyaszitter – biccent a kamerám felé.

– Nem igazán. Ez csak hobbi. Most épp azt a menetet csinálom, hogy egy évig minden nap lövök egy képet, mindig valami másról, hogy visszanézve lássam, hol jártam, mi változott. Á! – Visszafordulok a kerítés felé, amely fölött nemrég paparazzóként leskelődtem a kamerával a kezemben. – Lefogadom, hogy azt hitted, valami őrült rajongó vagyok, mi?

Elmosolyodik.

– Nem ez volt az első gondolatom. Rég nem volt részem ilyen jellegű figyelemben, és akkor is inkább csak járulékos kárként. A producerek senkit sem érdekelnek, hacsak nem valami szaftos ügyről van szó.

– De azért nem lehetsz biztos benne. – Valamiért felajz ez a gondolat, de nyilván semmi köze nincs a másfél palacknyi pezsgőhöz, dehogyis. – Azt se tudtad, hogy vannak szomszédaid, Mike. Vagyis azt sem tudhatod, hogy nem halottak-e, én meg arra használom ezt a házvigyázós fedősztorit, hogy kémkedjek utánad.

– Hát, ha így van, most leleplezted magad.

– Kivéve, ha ez is a színjáték része. Mi van, ha csak megjátszom az ártatlant, és leitatlak, hogy könnyebben elbánhassak veled? Lehet, hogy egy bomlott elméjű, feltörekvő sztárocska vagyok, aki rá akar venni, hogy vedd be a következő nagy dobásodba. És eltöröm a lábad, hogy ne szökhess meg, amíg fel nem hívod az ügynökömet. – Nem mintha nagy erőfeszítésbe telne itt tartani őt. Mike szörnyű horrorfilmes áldozat lenne. A rosszfiú simán depresszióba zuhanna tőle, és elhúzná a csíkot.

Ám ekkor Mike meglep egy fanyar, sokatmondó vigyorral. Ennél emberibbnek egész este nem láttam. Szinte már él.

– Talán már én is gondoltam erre – jelenti ki –, és úgy döntöttem, belemegyek a játékba. Ez a válaszcsapásom. Mert ahogy neked, talán nekem sem ártana egy kis izgalom az életembe.

– Micsoda fordulat! – nevetek fel, és belélegzek még egy adag pezsgőpárát, majd a következő két percet azzal töltöm, hogy felköhögöm a tüdőmet a terasz padlójára.

– Megnézhetem őket? – kérdezi Mike, miután elcsitultam. – Mármint a képeidet? – Őszintén reméltem, hogy nem kérdezi meg.

– Beavatsz az új sorozatod sztorijába?

– Touché.

Utánatölti a poharakat. Rá kellene néznem Jake-re, de nem akarok elmenni. Még nem. Lehet, hogy ha elmegyek, nem tudok visszajönni.

Mike beleveszik a naplemente látványába, én pedig csatlakozom hozzá.

– Szép, ugye? – kérdezem. Ilyen hülye kérdéseket tesz fel az ember, ha nem tudja, mi mást mondhatna. Vagy ha tudja, de nem akarja kimondani. Mint például: Igazán nagyon jól éreztem magam, de most meg kell kakáltatnom a kutyát. Egy utolsó napfoszlány még átbukik a horizont fölött. Látom tükröződni Mike szemében. És a szeme megint könnyes, bár ezúttal tudom, hogy nem a füsttől. Semmi vész. Értem én. A naplementék már csak ilyenek. Különösen a pia kábulatában.

– Apám mondogatta, milyen fontos, hogy az ember mindig értékelje a naplementét. – Csak úgy, minden előjel nélkül bukik ez ki belőlem. Kösz, Dom. – Amíg képesek vagyunk megtorpanni a rohanásban, és felidézni, milyen nagy dolog, hogy egyáltalán itt lehetünk, addig van remény a számunkra. Csupán rövid életű lényecskék vagyunk egy semmiben száguldó, kicsinyke sziklán. Az itt töltött időnk ajándék, és sem azt, sem egymást nem szabadna magától értetődőnek vennünk.

Most váratlanul az én szemem is könnybe lábad, úgyhogy egy kicsit elfordítom a fejemet, nehogy Mike észrevegye. Basszus, apa!

– Én mindig szomorúnak tartottam a naplementéket – jegyzi meg Mike.

– Te? Döbbenetes. Miért?

– Arra emlékeztetnek, hogy bármi történjék, végül elkerülhetetlenül leáldozik majd a mi napunk is. Mindegy, kik vagyunk, mivel töltöttük az időnket, mennyire éltük meg a pillanatokat, végül leszáll az éj, és az az elvonuló áradat mindnyájunkat ugyanúgy magával ragad. Másnapra pedig a homok újra tisztán csillog. Mintha soha itt se lettünk volna.

– Te aztán kurva nagy partiarc vagy, Mike, mondták már neked?

– Bocs.

– Ne mentegetőzz! Inkább kárpótolj azért, hogy belerondítottál a pillanatba. – A pezsgőért nyúl, de megállítom, és kezemet az övére teszem. – Én valami másra gondoltam.

Recccs – ütközés!

2

MIKE

Hát. Ez nem semmi.

Fogalmam sincs, mennyi az idő. Az éjjeliszekrényen álló órán múlt tél óta 12:00 villog, de tényleg nagyjából éjfél lehet. Többé-kevésbé. Nem túl késő, de később, mint ahogy terveztem. Elég késő ahhoz, hogy bőven legyen időm meggondolni magam bizonyos dolgokkal kapcsolatban.

De nem tettem.

Tekintetem a mennyezet ismerős mintáit követi a hideg, őszi holdfénnyel elárasztott szobában, aztán ránézek a lányra. Legalább egy évtizeddel fiatalabb nálam. Csinos és meglehetősen agresszív. Telhetetlen. Túl régóta kiszálltam már ebből a játékból. Fennállt a veszély, hogy a szívem feladja, mielőtt ő egyáltalán belemelegedik. Mégis mit képzeltem? És ki ő egyáltalán? Manapság nem sűrűn nézek tükörbe, de tudom, hogy nem nyújtok valami lenyűgöző látványt. Egyáltalán zuhanyoztam ma reggel? De gondolom, egy bizonyos mennyiségű pezsgő után nem számít.

A nő, akivel csak pár órája ismerkedtem meg, meztelenül fekszik az ágyamban, a lepedők a derekára tekeredtek. Még mindig nem hiszem el. Sosem csináltam semmi ehhez hasonlót életemben. A ma este a nagy első alkalmaké.

És az utolsóké.

Napbarnított teste a lúdbőrtől olyan hatást kelt, mint az apályos homok: hideg és hívogató és végtelen. Halkan horkol, pár hajtincse az arcára hullott és az ajkaira tapadt. Ellenállok a késztetésnek, hogy a helyükre simítsam őket. Nem akarom felébreszteni. Mert akkor meg kellene várnom, amíg visszaalszik. És azzal csak több időm lenne gondolkodni. Meggondolni magam.

Talán erről van szó. Talán a lány a végzet ügynöke. Egy jóindulatú kobold, emberi formát öltő homok és tenger, akinek az a dolga, hogy kihúzzon ebből az áramlatból, mielőtt az leránt a mélybe. Erről eszembe jut a tengerparti út végén lévő tábla, amely figyelmezteti az arra járókat, hogy ne merészkedjenek be egyedül a hullámokba. Itt nincsenek életmentők. Sok ilyen tábla őrködik az északi part mentén. Ők is a végzet ügynökei a maguk csendes módján, bár az emberek nem nagyon törődnek velük. Legalábbis addig nem, amíg már túl késő.

Halkan felkelek az ágyból. Az alsóm és a fürdőköntösöm a padlón hever. Felöltözöm, selymes anyaguk áruló módjára suhog a bőrömön, mintha csak fel akarná ébreszteni a lányt. „Felkelt! Elindult! Beth!” De hiába. Ő csak horkol tovább. Nem is számítottam másra. Az éjjeliszekrényen áll egy fél üveg Dom Perignon. Felkapom, és az ajtó felé indulok.

A lány megfordul, abbahagyja a horkolást, és egy pillanatra úgy tűnik, fel fog riadni.

De aztán mégsem.

* * *

Az iroda ablakai az óceánra néznek. Tiszta éjszaka van, a hold kísérteties, sápadt fényben fürdeti a dűnéket. A horizonton egy halász- vagy teherhajó ringatózik a vízen – nem vagyok biztos benne, melyik, mert innen csak egyetlen pislákoló fényt látni, mely lehullott csillagként lovagol a hullámokon.

Leülök az asztalomhoz. Régóta nem ültem itt. Olyan érzés, mintha hosszú szabadság után jönnék haza: minden ismerős, de valahogy mégis minden más az idő elkerülhetetlen múlása következtében; és sok mindent újra kell tanulnom, mint egy baráttal, akit már nagyon rég nem láttam. De ma éjjel nincs idő ilyesmire.

A munkaállomásom üres, leszámítva egy laptopot, meg egy nikkelezett talpú, zöld, üveges ernyőjű lámpát. Mindkettőt vékony porréteg fedi. Nem kapcsolok fényt, csak felnyitom a laptopot. Időbe telik, amíg nehézkesen kattogva és zúgva magához tér, de végül vidáman előugrik a képernyőjén a szövegszerkesztő. Ahol a munkát anno abbahagytuk. Meglep, hogy egyáltalán még emlékszik rá. Én már alig. Akkoriban olyan nagy reményeim voltak a jövőre nézve. Akkoriban még voltak álmaim.

Egy sápadt arc bámul rám az ablakból, a kinti sötétségből, mire majdnem felugrok ijedtemben. De ezúttal csak én vagyok az, ahogy a képernyő erős ragyogása kíméletlenül bevilágítja mély szemgödreimet, és az alattuk húzódó sötét táskákat, amelyek egy évnyi álomtalan éjszaka során tolakodtak az arcomra. Alig ismerem fel magamat, gyorsan el is kapom a tekintetemet.

A kurzor mohón villog, készen áll, hogy kövessen a következő nagy kalandra, akár egy jó öreg, hű kutya. Bethnek nem egy kutyát kell gondoznia? Remélem, nem szedi szét a helyet, mert akkor nem lesz könnyű új melót találnia. Nem tudok róla valami sokat – ami vicces, tekintve, hogy mivel töltöttük az estét –, de nem hiszem, hogy ilyesmit érdemelne. Valószínűleg jobb lenne, ha felébreszteném és hazaküldeném, mielőtt továbbmegyek ezen az úton. Így lenne tisztességes.

Vagy talán megint csak az univerzum akar az utamba állni.

Addig tartom lenyomva a backspace-t, amíg az oldal kiüresedik. A kurzor tovább villog, de most már mintha kicsit kevésbé lenne lelkes. Szinte mintha megsértődött volna. „Miféle gonosz vicc ez? Hát mégsem lesz újabb kalandunk?”

– Ó, dehogynem – nyugtatom meg, ahogy belekortyolok a langyos pezsgőbe. – Egy nagyon rövid kaland.

Ujjaim olyan könnyen megtalálják a pozíciójukat, mint egy jól begyakorolt színtársulat. Aztán megkezdik táncukat.

Beth,

először is azt akarom, hogy tudd, ennek semmi köze hozzád. Értékeltem és élveztem az együtt töltött tegnapi esténket. Sajnálom, ha ez az egész úgy hangzik, mintha nemet mondanék neked egy állásinterjú után. Gondolom, sejted, hogy meglehetősen kínos érzés megírnom ezt a levelet. De a lényeg, hogy a tegnap este sokat jelentett nekem. Talán ha két hete, vagy két hónapja találkozunk, máshogy alakulnak a dolgok. De kétlem. Ez már régóta érlelődik. És őszintén sajnálom, hogy így belerántalak az egész közepébe. Valószínűleg úgy érzed majd, mintha kinyitottam volna egy csapóajtót a lábad alatt. Pedig tényleg nem ez volt a szándékom. Talán le kellett volna állítanom a dolgot, mielőtt túl messzire mentünk, de jó érzés volt kapcsolatot létesíteni egy másik emberrel, még ha csak ilyen rövid időre is. Azt hittem, már sosem lesz többé részem ilyen érzésben.

Köszönöm, hogy eltöltöttél egy estét egy magányos, elveszett lélekkel. Csináld tovább a képeidet. A legjobbakat,

Mike

Ui.: Sajnálom, ha az a kutya összepisálta a házat. Kérlek, ha tudod, kend rám valahogy.

Ui. 2.: Komolyan gondoltam, amit a maradék pezsgőről mondtam. Ha kéred, a tiéd.

A homok hideg és durva a lábujjaim között. Az óceán felől sós levegő érkezik, hullámzik tőle a köntösöm és dideregnek a csontjaim. Holnap már október lesz. Vagy máris október van? Nem számít. A nyár sokáig kitartott, sarokba szorított állatként harcolt az életéért, de ez eleve vesztes csatának indult. Ideje feladni, elismerni a vereséget. Én már csak tudom.

A kutya rögtön ugatni kezdett, amint kijöttem a házból, de nem hiszem, hogy Beth meghallja. Visszasandítok, és látom az állat körvonalait, ahogy az egyik emeleti ablakból engem figyel. Hogy is hívta Beth? Jake? Légy jó fiú, Jake, kérlek, csak még pár óráig.

Valami áll a part felé lejtő dűne aljánál. Két láb és egy nyúlánk torzó, amelyben megint olyasmit látok, ami nincs is ott. Forró adrenalin lövell végig a szervezetemen. Aligha ez az első alkalom, hogy azt hiszem, van odakint valaki, aki a part felől közeledik, és fellopózik az ablakomhoz, hogy figyelje, amint aludni próbálok. Már kutattam lábnyomszerű foltok után a homokban, elmosódott ujjlenyomatok után az üvegen, annyira erősen éreztem az idegen jelenlétét – mégsem találtam soha semmit. A magány aljas drog.

Csak a tábla az. A holdfényben is el tudom olvasni a kutyák pórázon vezetésére, a székletük összeszedésére; valamint a tűzijáték és a tábortüzek tilalmára vonatkozó felhívásokat. Mindezek fölött megkerülhetetlenül agresszív, vaskos fekete betűkkel az áll: NE ÚSSZON EGYEDÜL – NINCS ÉLETMENTŐ. Ehhez tartozik egy durva, viharvert illusztráció, mint valami ismeretlen vizeket ábrázoló ősi tengerészeti térkép, amely úgy figyelmeztet a szakítóáramlatokra, mint holmi zátonyokon ólálkodó, eleven, éhes szörnyetegekre. Akár az is állhatna a kis fekete nyilak mellett, hogy Sárkányveszély.

A pezsgőnek már se íze, se hatása. Az agyam tudja, hogy semmi értelme, úgyhogy egyszerűen lelőtte azokat a receptorokat. Ledobom az üres palackot a nedves homok és a víz habzó határvonalán, és megyek tovább, meztelen talpam a fövenyhez csapódik. Nappal azt is látnám, ahogy a homok színt vált alattam, ahogy a lépéseim súlya lefelé és oldalra tolja a nedvességet, mintha a lábam valami természetfeletti lény lenne. Ez mindig tetszett.

Kiront a partra egy hullám, térdig eláztat. A hideg óceáni víz csak egy pillanatig mar belém, aztán az agyam azt is kikapcsolja.

A Tejút ragyogva terül el fölöttem. Legalábbis azt hiszem, az a Tejút. Nem vagyok csillagász. Mindenesetre lélegzetelállító látvány. Mindig is lenyűgözött, milyen fontosnak tűnik az élet, amíg ki nem jössz egy tiszta éjszaka, messze a város fényeitől, és fel nem nézel az égre. Csak annak a felfoghatatlan spirálnak a szélén utazunk. Pontosan minek a széléről beszélünk? És mi van azon túl? Mi lehet odakint, olyan nagyon messze mindentől, amit valaha ismertünk? Sárkányveszély, bizony.

Egy újabb hullám a bokszeralsóm aljáig elönt. Már érzem zakatolni a szívemet, úgy verdes, mint egy rémült madár a ketrecében. Ő is tudja, mi jön. Hogy meg fog szűnni egyetlen funkciója, és ennek az egzisztenciális véglegességnek a küszöbén semmit sem tehet azon kívül, hogy megőrül.

Valami végigsuhan a fenti égbolton. Nem egy sárkány, csak egy meteor ég el az atmoszférában.

– Annyira sajnálom – mondom az óceánnak, az égnek, a sötétségnek. – Én megpróbáltam. Tényleg megpróbáltam. De egyszerűen képtelen vagyok tovább csinálni. Nem akarom tovább csinálni. Minden naplemente ugyanúgy fáj, mint az első. És nem bírok még egyet elviselni. Remélem, megérted. És megbocsátasz.

Az égbolt további fénycsíkokkal válaszol. Nyugtázás. Sőt, bátorítás. Sosem voltam vallásos, itt, ebben a pillanatban mégis úgy érzem, meghallottak. „Semmi baj. Itt vagyok. Hallak és megértelek. Gyere, légy velem. Gyere, csatlakozz a csillagokhoz.”

Lefekszem az összesűrűsödött homokra, és felbámulok a végtelenbe. Érkezik a következő hullám. Érzem, ahogy felém tart, megremeg tőle minden egyes homokszem és kagylódarab, mintha katonák harcvonala rohamozna a csatában.

Aztán történik valami. Valami olyan váratlan és különös és csodálatos, mint Beth belépése az életembe – egyetlen este erejéig.

Az égbolt megtelik fénycsíkokkal. Sosem láttam semmi ehhez foghatót. Meteorok ezrei, talán még több. Mintha az ég összes csillaga a földre zuhanna. Mintha a mágia, amely eddig odafenn tartotta őket, hirtelen kihunyt volna. Végighasítanak az éjszakai égbolton. Még füstcsíkokat is látok a nyomukban. Gyerekkorom óta nem láttam meteorvihart, de nem emlékszem, hogy ilyen lett volna. Ez kicsit ijesztő. Durranásokat hallok, mintha bombák robbannának a fejem fölött, és elképesztő csobbanásokat, ahogy néhányuk a vízbe csapódik.

A parttól pár kilométerre villámlásnál is erősebb fény támad, azt pedig olyan mennydörgés követi, mintha az egész bolygó kettészakadt volna. A nyakamat nyújtogatva próbálom kivenni, mi történt, és szinte arra számítok, hogy olvadt lávát látok majd feltörni, mint vért egy végzetes sebből.

De nem látok semmit. A világ olyan tökéletesen elsötétedett, pislognom kell párszor, hogy biztos lehessek benne, nincs lecsukva a szemem. A hold teljesen eltűnt egy hatalmas felhő mögött, bár meg mernék esküdni rá, hogy az ég egy perce még tiszta volt.

A horizonton utazó hajó pislákoló fénye felvillan, majd elenyész. Furcsa szagot hoz a szél, van benne valami visszataszító, ami romlott tojásra vagy egy cellulózgyár bűzére emlékeztet. És hirtelen már nem is érzem olyan szörnyen egyedül magam a parton. De ezúttal nem egy tükörkép vagy egy tábla miatt. Valami van velem idekint. Ugyanaz a valami, amiből már láttam villanásokat az ablakomon túli sötétségben, csakhogy ma éjjel fizikai formát öltött. Hallom, ahogy ingatag lépésekkel egyre közelebb és közelebb jön.

Beth. Biztosan Beth lesz az, félig ébren, még mindig részegen. Felriasztotta az atmoszférában robbanó meteorok pergőtüze, aztán utánam jött a partra. Látni akarta, mi a baj. Ennek lenne a legtöbb értelme, ha figyelmen kívül tudnám hagyni, milyen súlyosak ezek a lépések. Húsosan csattannak a homokban, mintha a szokásos méretük kétszeresére dagadt talpaktól származnának. És nedves zihálást hallok, mintha a levegőnek vízzel teli tüdőből kellene távoznia, ami egyáltalán nem emlékeztet Bethre, márpedig elég intim ismeretségbe kerültem a légzésével.

– Beth?

Irracionális megkönnyebbülésemre nem válaszol. Talán baja esett. Talán alszik. Talán épp annyira szüksége van rám, amennyire, bármilyen váratlan legyen is ez, nekem szükségem van rá.

Az áramlat előbb ér oda, mint ő. Nekiront a talpamnak, körbemossa a lábamat, a mellkasomat, az arcomat. Levegő után kapok, mire megtölti a számat, lezúdul a torkomon, és égő fájdalommal önti el a tüdőmet. Hallom, hogy a kutya már nem ugat, hanem vonít, és most már én is félek. Soha életemben nem féltem és zavarodtam meg ennyire. Kinyúlok Beth felé, próbálok segítségért kiáltani. Meggondoltam magam. Nem akarom ezt. Egyáltalán nem akarom!

És akkor minden elfeketedik.

3

BETH

Hogy a bús picsába kerültem kintre?

Fogalmam sincs, hol vagyok. Lehet, hogy alva jártam? Még sose csináltam ilyet. Legalábbis amennyire tudom. Bőven voltam már csatak részeg, de végül mindig ott ébredtem fel, ahol korábban kidőltem. Telihold van. Fura színben játszik, mint valami hátborzongató vérhold. Akkor is ilyen volt már, amikor lefeküdtünk? Nem emlékszem. Arra is alig emlékszem, amikor felbukkant a hegyek fölött, miközben Mike-kal a tűz körül üldögéltünk. Nem ismerem fel a környéket, amelyet megvilágít – mármint egyáltalán nem –, pedig arra tisztán emlékszem. Füves dűnék, kietlen homokpartok, Mike kertje, ezeket sehol sem látom. Még csak nem is hallom az óceánt.