Zavodnyik József

Magyarázat

a biztosítási szerződések

jogáról

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2025

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2025

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Krizsán Brigitta, dr. Váci Tímea

Felelős szerkesztő: Lévay Paula

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-426-2

Termékkód: NEB1072

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerzők:

dr. Zavodnyik József

Kézirat lezárva:

2024. május 17.

© dr. Zavodnyik József, Budapest, 2025

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2025

Rövidítések jegyzéke

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

1960-as Ptké.

1960. évi 11. törvényerejű rendelet a Polgári Törvénykönyv hatálybalépéséről és végrehajtásáról

AB

Alkotmánybíróság

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye

Alkotmány

1949. évi XX. törvény A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG ALKOTMÁNYA

az egészségügyről szóló törvény

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

az önkéntes kölcsönös biztosító pénztárakról szóló törvény

1993. évi XCVI. törvény az Önkéntes Kölcsönös Biztosító Pénztárakról

Bit.

2014. évi LXXXVIII. törvény a biztosítási tevékenységről

Biztosításértékesítési irányelv

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2016. január 20-i (EU) 2016/97 IRÁNYELVE a biztosítási értékesítésről

Biztosításközvetítői irányelv

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2002. december 9-i 2002/92/EK IRÁNYELVE a biztosítási közvetítésről

Brüsszel Ia. rendelet

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2012. december 12-i 1215/2012/EU RENDELETE a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról

Bszt.

2007. évi CXXXVIII. törvény a befektetési vállalkozásokról és az árutőzsdei szolgáltatókról, valamint az általuk végezhető tevékenységek szabályairól

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

családjogi törvény

1952. évi IV. törvény a házasságról, a családról és a gyámságról

Ebktv.

2003. évi CXXV. törvény az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról

Ebtv.

1997. évi LXXXIII. törvény a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól

eIDAS rendelet

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2014. július 23-i 910/2014/EU RENDELETE a belső piacon történő elektronikus tranzakciókhoz kapcsolódó elektronikus azonosításról és bizalmi szolgáltatásokról, valamint az 1999/93/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről

EUB

az Európai Unió Bírósága

EUMSZ

az Európai Unió működéséről szóló szerződés

E-ügyintézési tv.

2015. évi CCXXII. törvény az elektronikus ügyintézés és a bizalmi szolgáltatások általános szabályairól

E-ügyintézési tv. vhr.

451/2016. (XII. 19.) Korm. rendelet az elektronikus ügyintézés részletszabályairól

Eütv.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

Felsőokt. tv.

2011. évi CCIV. törvény a nemzeti felsőoktatásról

Fgy. tv.

1997. évi CLV. törvény a fogyasztóvédelemről

Fhtv.

2009. évi CLXII. törvény a fogyasztónak nyújtott hitelről

Fttv.

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról

GFB irányelv

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2009. szeptember 16-i 2009/103/EK IRÁNYELVE a gépjármű-felelősségbiztosításról és a biztosítási kötelezettség ellenőrzéséről

Hpt.

2013. évi CCXXXVII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

IBIP rendelet

A BIZOTTSÁG 2017. szeptember 21-i (EU) 2017/2359 FELHATALMAZÁSON ALAPULÓ RENDELETE az (EU) 2016/97 európai parlamenti és tanácsi irányelvnek a biztosítási alapú befektetési termékek értékesítésére vonatkozó tájékoztatási követelmények és üzletviteli szabályok tekintetében történő kiegészítéséről

Iszktv.

2016. évi XXIX. törvény az igazságügyi szakértőkről

Itv.

1990. évi XCIII. törvény az illetékekről

Jogvédelmi irányelv

A TANÁCS 1987. június 22-i 87/344/EGK IRÁNYELVE a jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról

Kgfb. tv.

2009. évi LXII. törvény a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról

Kjtv.

1991. évi XLI. törvény a közjegyzőkről

Konszolidált Életbiztosítási irányelv

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2002. november 5-i 2002/83/EK IRÁNYELVE az életbiztosításról

Köznev. tv.

2011. évi CXC. törvény a nemzeti köznevelésről

közraktározási törvény

1996. évi XLVIII. törvény a közraktározásról

KRESZ

1/1975. (II. 5.) KPM–BM együttes rendelet a közúti közlekedés szabályairól

Mmr.

327/2011. (XII. 29.) Korm. rendelet a megváltozott munkaképességű személyek ellátásaival kapcsolatos eljárási szabályokról

MNB

Magyar Nemzeti Bank

Mnbtv.

2013. évi CXXXIX. törvény a Magyar Nemzeti Bankról

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

Munkavéd. tv.

1993. évi XCIII. törvény a munkavédelemről

NGM

Nemzetgazdasági Minisztérium

Nmjtv.

2017. évi XXVIII. törvény a nemzetközi magánjogról

Öpt.

1993. évi XCVI. törvény az Önkéntes Kölcsönös Biztosító Pénztárakról

PEPP rendelet

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2019. június 20-i (EU) 2019/1238 RENDELETE a páneurópai egyéni nyugdíjtermékről (PEPP)

Postatv.

2012. évi CLIX. törvény a postai szolgáltatásokról

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

PRIIPS rendelet

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2014. november 26-i 1286/2014/EU RENDELETE a lakossági befektetési csomagtermékekkel, illetve biztosítási alapú befektetési termékekkel kapcsolatos kiemelt információkat tartalmazó dokumentumokról

PRIIPS Rts

A BIZOTTSÁG 2017. március 8-i (EU) 2017/653 FELHATALMAZÁSON ALAPULÓ RENDELETE a lakossági befektetési csomagtermékekkel, illetve biztosítási alapú befektetési termékekkel kapcsolatos kiemelt információkat tartalmazó dokumentumokról szóló 1286/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletnek a kiemelt információkat tartalmazó dokumentumok megjelenítése, tartalma, felülvizsgálata és módosítása, valamint az ilyen dokumentumok rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettség teljesítése tekintetében meghatározott szabályozástechnikai standardok megállapítása révén történő kiegészítéséről

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Róma I. rendelet

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2008. június 17-i 593/2008/EK RENDELETE a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról (Róma I.)

Róma II. rendelet

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2007. július 11-i 864/2007/EK RENDELETE a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról (Róma II.)

Számv. tv.

2000. évi C. törvény a számvitelről

Szja tv.

1995. évi CXVII. törvény a személyi jövedelemadóról

Szjtv.

1991. évi XXXIV. törvény a szerencsejáték szervezéséről

Szolvencia II. irányelv

AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS 2009. november 25-i 2009/138/EK IRÁNYELVE a biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról (Szolvencia II.)

Tájékoztatási rendelet

2/2019. (III. 28.) PM rendelet a befektetési egységekhez kötött életbiztosítások esetén az ügyfeleknek nyújtandó tájékoztatás formájáról és tartalmáról

Termékismertető rendelet

A BIZOTTSÁG 2017. augusztus 11-i (EU) 2017/1469 VÉGREHAJTÁSI RENDELETE a biztosítási termékismertető egységesített mintadokumentumának meghatározásáról

Tétv.

2005. évi XXV. törvény a távértékesítés keretében kötött pénzügyi ágazati szolgáltatási szerződésekről

TKM rendelet

55/2015. (XII. 22.) MNB rendelet a teljes költségmutató számításáról és közzétételéről

Tpvt.

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról

Unit-linked ajánlás

8/2016. (VI. 30.) MNB ajánlás a befektetési egységekhez kötött (unit-linked) életbiztosításokkal kapcsolatos prudenciális és fogyasztóvédelmi elvek alkalmazásáról

Víziktv.

2000. évi XLII. törvény a víziközlekedésről

Bevezetés

A biztosítási szerződések átfogó hazai szabályozása lassan 150 éves múltra tekint vissza. A kereskedelmi törvény, azaz a 1875. évi XXXVII. törvény a biztosítási közjogi (a biztosítási vállalatok működésére vonatkozó) rendelkezések mellett a biztosítási ügylet, azon belül a kárbiztosítási és az életbiztosítási ügyletek, valamint a viszontbiztosítás számos kérdését is szabályozta.

Az 1920-as évek nemcsak a biztosítási közjogi szabályozás terén hoztak jelentős változásokat (mindenekelőtt életre hívva az önálló biztosításfelügyeleti hatóságot), hanem a biztosítási ügyletek vonatkozásában is. Mindenekelőtt a biztosítási díj fizetésével kapcsolatos egyes kérdésekről szóló 1927. évi X. törvénycikk említendő meg, amely a díjfizetés mellett más kérdéseket, így például a felmondási jogot érintő előírásokat is tartalmazott, illetőleg már nemcsak a kárbiztosítási és életbiztosítási ügyletekről, hanem a balesetbiztosításról is rendelkezett.

A biztosítási díj fizetésével kapcsolatos egyes kérdésekről szóló 1927. évi X. törvénycikket a biztosítási díj fizetésének szabályozásáról szóló 152/1951. (VIII. 11.) MT rendelet váltotta fel, majd az 1959-es Ptk. és az 1960-as Ptké. lépett a 1875. évi XXXVII. törvény helyébe, rögzítve a biztosítási szerződések polgári jogi szabályait.

Az 1959-es Ptk. biztosítási szerződésekre vonatkozó rendelkezései a törvény hatályban létének több mint öt évtizede alatt kétszer változtak. Az első módosítás nem volt érdemi: 1978. március 1-jétől a korábbi 559. § („ha a biztosított vagyontárgy megkerül, a biztosított arra igényt tarthat; ebben az esetben azonban a kártalanítási összeget vissza kell fizetni”) az 558. § (4) bekezdése lett. A második módosítás a megváltozott munkaképességű személyek ellátásairól és egyes törvények módosításáról szóló 2011. évi CXCI. törvényhez kötődik, amely az 1959-es Ptk. 536. § (2) bekezdés c) pontjában a „rokkantságot” szövegrész helyébe a „rokkantságot, egészségkárosodást” szöveget léptette.

A biztosítási szerződési jog másik jelentős területe, a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás szabályozása már évtizedek óta külön utakon jár. A Kgfb. tv. előzményeit illetően megemlítjük a gépjárművek kötelező szavatossági biztosításáról szóló 30/1959. (V. 10.) Korm. rendeletet, amely alapján a Magyar Népköztársaság területén belföldi rendszámmal közlekedő gépjármű üzemben tartója a gépjármű által belföldön okozott károk fedezése céljából a rendelet erejénél fogva szavatossági biztosításban részesült (ennek megfelelően a kötelező biztosítás hatálya alá tartozó gépjárművekre az Állami Biztosítónál fennálló önkéntes szavatossági biztosítások az 1959. évi július hó 1. napjával megszűntek). Egyes részletszabályok a gépjárművek kötelező szavatossági biztosításáról szóló 30/1959. (V. 10.) Korm. rendelet végrehajtásáról szóló 17/1959. (VI. 30.) PM rendeletben kerültek meghatározásra.

E jogszabályokat váltotta fel a gépjárművek kötelező felelősségbiztosításáról szóló 42/1970. (X. 27.) Korm. rendelet, amelynek értelmében a Magyar Népköztársaság területén minden belföldi és külföldi rendszámú gépjármű üzemben tartója a gépjármű által belföldön okozott károk megtérítése céljából a rendelet erejénél fogva az Állami Biztosítónál felelősségbiztosításban részesült (nem tartoztak a biztosítás hatálya alá például az ország területén ideiglenesen tartózkodó szovjet csapatok külföldi rendszámú gépjárművei, az e gépjárművek által okozott károk megtérítése külön jogszabály szerint történt). A belföldi rendszámmal közlekedő gépjárművek üzemben tartói – a gáz- és gázolajüzemű gépjárművek közületi üzemben tartóinak kivételével – mentesek voltak a díjfizetés alól, a díjmentes gépjárművek felelősségbiztosítása alapján esedékes, az Állami Biztosító által teljesítendő szolgáltatások fedezetéről az állami költségvetés gondoskodott.

Alapjaiban változtatta meg a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási rendszert a gépjármű üzemben tartójának kötelező felelősségbiztosításáról szóló 58/1991. (IV. 13.) Korm. rendelet, amely az üzemanyag árában történő díjfizetésre épült rendszer helyébe a biztosítási szerződések megkötésén alapuló rendszert léptette. Ezt a jogszabályt követte a gépjármű üzemben tartójának kötelező felelősségbiztosításáról szóló 171/2000. (X. 13.) Korm. rendelet, majd a gépjármű üzemben tartójának kötelező felelősségbiztosításáról szóló 190/2004. (VI. 8.) Korm. rendelet. Ezt követően 2009-ben került sor a Kgfb. tv. elfogadására.

Az 1990-es évektől a biztosítási jogi, azon belül pedig a biztosítási közjogi és a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó szabályozás kiemelten tartotta szem előtt az uniós (közösségi) jogi környezetet.

A tagállamok már régóta törekedtek arra, hogy megteremtsék az egységes belső biztosítási piacot. Ennek érdekében számos irányelv került elfogadásra, amelyek elsősorban a biztosítási közjogi szabályozást (így különösen a biztosítási tevékenység folytatása feltételeinek, a biztosítók piacra lépésének, működésének és piacról történő távozásának, valamint a felügyelet kérdéseit) érintette.

Az egységes belső biztosítási piac kialakulását, illetve létrehozását számos akadály nehezítette, így a biztosítási anyagi jogban megmutatkozó eltérések is. A biztosítási szerződési jognak az egységes belső biztosítási piac létrejöttét akadályozó volta már az 1970-es években munkára sarkallta a szakembereket, s az évtized végére körvonalazódott egy irányelvjavaslat. A Tanácsnak a biztosítási szerződésről szóló törvényi, rendeleti és adminisztratív rendelkezések koordinálásáról szóló irányelvjavaslata [COM(80) 854] kizárólag a nem-életbiztosítási ágba tartozó biztosítások esetében kívánta harmonizálni a tagállamok anyagi jogát azzal, hogy egyes nem-életbiztosítási ágazatokat is kivettek volna az irányelv hatálya alól (például a tengeri, légi és szállítmány-biztosításokat, a betegségbiztosítást, a hitel- és kezesi biztosítást). A javaslat egyebek között rendelkezéseket tartalmazott a biztosítót a szerződő fél irányában a biztosítási szerződés létrejöttekor és ezt követően terhelő tájékoztatási kötelezettségről, illetve a szerződő fél egyes kötelezettségeiről (a közlési, változásbejelentési, kárenyhítési, eseménybejelentési kötelezettségről), a kötelezettségek megszegésének következményeiről. A javaslat szerint az esedékes biztosítási díj vagy díjrészlet megfizetésének elmulasztása csak a szerződő félnek a lejárat után a szankcióról tett írásbeli értesítéstől számított legalább 15 nap elteltével von maga után szankciót. A biztosítási szerződés felmondása szabályozásának egyfajta harmonizálására szintén kísérletet tett a javaslat.

Az irányelvjavaslat elfogadására tett kísérletek eredménytelenségének következtében a biztosítási szerződési jog harmonizációjáról a tagállamok lemondtak, ezt immáron nem ítélve feltétlenül szükségesnek az egységes biztosítási piac létrejöttéhez. Ezzel párhuzamosan egyre nagyobb hangsúly helyeződött a különleges kollíziós szabályok megalkotására. A biztosítási irányelvek harmadik generációját jelentő, a szolgáltatásnyújtás szabadságát az egységes belső biztosítási piacon 1992-ben teljeskörűen megteremtő irányelvek olyan részletes kollíziós szabályokat tartalmaztak, amelyek lehetővé tették annak megállapítását, hogy egy adott szerződésre több tagállam jogrendszerébe tartozó jogszabály közül melyik az alkalmazandó. Ezáltal lehetővé téve például annak egységes szabályok szerint történő meghatározását, hogy egy németországi székhelyű biztosító és egy franciaországi honos szerződő fél által egy Dániában lévő ingatlanra szólóan megkötött biztosítási szerződésre melyik tagállam jogát kell alkalmazni.

Annak ellenére, hogy a tagállamok biztosítási szerződési jogi szabályainak harmonizálására nem került sor, a biztosítási irányelvek tartalmaztak néhány, e körbe sorolható rendelkezést. Ezen szabályok egy része ténylegesen is szerződési jogi rendelkezésnek minősíthető, például a szerződő felet az életbiztosítási szerződés létrejöttéről szóló tájékoztatást követően megillető rendkívüli elállási (felmondási) jog szabályozása.

Természetesen továbbra is folytak olyan munkák, amelyek célja a biztosítási szerződési jog egységesítése volt. Ezek eredményei (a teljesség igénye nélkül) a következők:

– az Európai Bizottság 2003-ban közzétett, „Egy egységesebb európai szerződési jogért” című cselekvési terve [COM(2003)0068 final] kitért a pénzügyi szolgáltatások tárgyában kötött szerződésekre, s így a biztosítási szerződésekre is, egyebek között rámutatva, hogy a szabályozások sokfélesége a határon átnyúló ügyletek elterjedésének akadályát képezi,

– az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság 2004 decemberében fogadta el véleményét „Az európai biztosítási szerződés” tárgyában (2005/C 157/01),

– az alapelveket rögzítő Common Frame of Reference (CFR) megalkotása érdekében létrejött az Európai Bizottság által finanszírozott munkacsoportok hálózata (European Network of Excellence Common Principles of European Contract Law, CoPECL),

– a Restatement of European Insurance Contract Law munkacsoport elkészítette „Az európai biztosítási szerződési jog alapelvei” (Principles of European Insurance Contract Law, PEICL) című anyagot, amely a biztosítási szerződésre irányadó általános szabályokat, továbbá a kárbiztosításokra és az összegbiztosításokra alkalmazandó különös szabályokat tartalmaz (nem érintve a viszontbiztosítás területét).

A kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás nemcsak a tagállami, hanem az uniós (közösségi) szabályozásban is sajátos helyet foglal el. Az elmúlt évtizedekben több irányelv került elfogadásra, amelyek meghatározták a nemzeti szabályozások fejlődési irányait.

Ez az a három pillér (a biztosítási szerződések hazai szabályozása, az uniós szabályozás, illetve jogegységesítési erőfeszítések, valamint a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás sajátos szabályozása), amelyekre alapítottan került kialakításra a jelenleg hatályos biztosítási szerződési jogunk.

A jelen munka a biztosítási szerződésekre vonatkozó hazai szabályozást tekinti át, ismertetve az ezekhez kapcsolódó, a nyilvános forrásokból megismerhető joggyakorlatot (elsősorban a Kúria döntéseire támaszkodva), de a biztosításfelügyeleti hatóság jogértelmezéseit is. A biztosítási szerződési jog sajátosnak minősíthető szabályainak megértését elősegítendő egyes ítéletek, jogesetek részletesebben kerülnek ismertetésre.

A feleket a biztosítási szerződéshez kapcsolódóan megillető jogok és kötelezettségek szabályozása nem szűkíthető le a Ptk. és a Kgfb. tv. rendelkezéseire, megkerülhetetlen az elsődlegesen a biztosítási közjogba sorolható rendelkezések áttekintése is. Ennek megfelelően ismertetésre kerülnek nemcsak a Bit., hanem a Bit.-hez kapcsolódó rendeletek, valamint az MNB felügyeleti szabályozó eszközei (például ajánlások), illetve az MNB jogértelmezéseit ismertető állásfoglalásai is. Felhívjuk továbbá a figyelmet az EUB releváns döntéseire, jogértelmezéseire is.

Az 1959-es Ptk. rendelkezéseivel csak érintőlegesen foglalkozunk, ugyanakkor megjelenítésre kerül az az 1959-es Ptk. szabályozásához kapcsolódó joggyakorlat is, amely megítélésünk szerint a Ptk. alkalmazása körében is figyelembe veendő.

A biztosítási szerződésekre irányadó általános rendelkezéseket nem rendelkezésenként, hanem tárgykörönként tekintjük át, az alapfogalmak (biztosítás, biztosítási szerződés, biztosítási tevékenység) után ismertetve a biztosítási szerződés egyes szereplőire irányadó szabályokat, majd felvázolva a biztosítási szerződés tartamára, a biztosítási eseményre vonatkozó előírásokat. A biztosítási szerződés megkötésének, módosulásának és megszűnésének szabályozása után a biztosító főszolgáltatása, illetve a biztosító igényfelmérési és tájékoztatási kötelezettsége mellett a szerződő fél (a biztosított) kötelezettségeit ismertetjük. A kárbiztosítási és a felelősségbiztosítási (ezen belül a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási), illetőleg az összegbiztosítási (az életbiztosítási és a balesetbiztosítási), továbbá az egészségbiztosítási szerződésekre vonatkozó előírások a Ptk. rendelkezéseihez igazítottan kerülnek tárgylásra.

I. Fejezet

Biztosítás, biztosítási szerződés, biztosítási tevékenység

1. A biztosítás

A biztosítás mint egyfajta kockázatkezelési, az azonos vagy hasonló kockázatoknak kitett személyek veszélyközösségében érvényesülő kölcsönösségen alapuló módszer az egyedileg bizonytalan kockázatokat és azok pénzügyi következményeit a kockázat-kiegyenlítődés alapján összességében becsülhetővé, kiszámíthatóvá teszi, a kockázatokat díj ellenében a szerződési jogi megközelítés szerint a biztosítóra, legmélyebb rétegét tekintve a veszélyközösséget megszervező és működtető biztosító útján a veszélyközösségre hárítva át. A biztosítás révén egyes kockázatok következményei meghatározott körben kiszámíthatóvá és mérsékelhetővé, adott esetben teljesen elháríthatóvá válhatnak.

2. A biztosítási tevékenység

2.1. A biztosítási tevékenység fogalma

Míg a Ptk. a biztosítási szerződés, addig a Bit. a biztosítási tevékenység fogalmát határozza meg: biztosítási szerződésen alapuló kötelezettségvállalás, amely során a tevékenységet végző megszervezi az azonos vagy hasonló kockázatoknak kitett személyek közösségét (veszélyközösség), matematikai és statisztikai eszközökkel felméri a biztosítható kockázatokat, megállapítja és beszedi a kötelezettségvállalás ellenértékét (díját), meghatározott tartalékokat képez, a létrejött jogviszony alapján a kockázatot átvállalja és teljesíti a szolgáltatásokat, ideértve az üzletszerűen végzett járadékszolgáltatás nyújtására irányuló tevékenységet is, függetlenül attól, hogy a kötelezettségvállalás ellenértéke meghatározott pénz fizetése (díj) vagy egyéb ellenszolgáltatás formájában valósul meg [Bit. 4. § (1) bekezdés 11. pont, míg a 104. pont meghatározza az üzletszerű tevékenység fogalmát: ellenérték fejében nyereség, illetve vagyonszerzés végett – előre egyedileg meg nem határozott ügyletek megkötésére irányuló – rendszeresen folytatott gazdasági tevékenység].

A biztosítási szerződés és a biztosítási tevékenység kapcsolata igen szoros, hiszen a biztosítási tevékenység elsősorban biztosítási szerződés(ek) alapján létrejött biztosítási jogviszonyokon alapul. A jogi szabályozás ugyanakkor nem kellően zárt, kérdéseket vet fel azzal összefüggésben, hogy a Ptk. biztosítási címének rendelkezései mely szerződések esetén alkalmazandók. Ez elsősorban a Bit. hatályának törvényi meghatározására vezethető vissza.

A hatálya alá tartozó tevékenységeket a Bit. 1. §-a határozza meg, míg a Bit. 2. és 3. §-a azt rögzíti, hogy mely tevékenységekre nem terjed ki a Bit. hatálya azzal, hogy ezek főszabály szerint olyan tevékenységek, amelyek a Bit. rendelkezései nélkül egyébként a biztosítási tevékenység fogalmának körébe tartozhatnának.

E tevékenységek egy részéről különösebb vizsgálódás nélkül megállapítható, hogy azok a Bit. 2. §-ának hiánya esetén a Bit. hatálya alá tartoznának, mivel a Bit. 4. § (1) bekezdés 11. pontja szerinti biztosítási tevékenységnek minősülnek. Ez áll fenn az állami források terhére vagy állami garanciával végzett exporthitel-biztosítási tevékenységre [Bit. 2. § (1) bekezdés d) pont], amely nem az adott tevékenység, hanem a tevékenység állami hátterére tekintettel kerül ki a Bit. hatálya alól.

A Bit. 2. §-ában szereplő tevékenységek egy másik része ugyancsak biztosítási tevékenységnek minősül abban az értelemben, hogy rendeltetése a meghatározott személyek közös kockázatviselése, a kárkövetkezmények megosztása, illetőleg meghatározott események bekövetkezésekor meghatározott szolgáltatás nyújtása – ugyanakkor az már elemzést kíván, hogy e tevékenység maradéktalanul megfelel-e a biztosítási tevékenység Bit. 4. § (1) bekezdés 11. pontja szerinti fogalmának.

A Bit. 3. § (1) bekezdése a segítségnyújtási tevékenység vonatkozásában határozza meg azokat a feltételeket, amelyek teljesülése esetén e tevékenységre nem terjed ki a Bit. hatálya –ugyanakkor azt is kimondva, hogy a segítségnyújtási tevékenység egyébként biztosítási tevékenységnek minősül [a Bit. 4. § (1) bekezdés 87. pont szerint a segítségnyújtási tevékenység az a biztosítási tevékenység, amelynek keretében – biztosítási díj előzetes megfizetése ellenében – a tevékenységet végző a szerződésben meghatározott esetekben és feltételekkel azonnal hozzáférhető – pénzbeli vagy természetbeni teljesítésből (ideértve a szolgáltató saját személyzetének vagy felszerelésének igénybevételét is) álló – segítséget nyújt a szerződésben meghatározott olyan személy javára, aki utazás közben véletlenszerű eseményt követően bajba kerül, illetve segítségre szorul, ide nem értve a szerviz- vagy karbantartó szolgáltatást, a vevőszolgálati tevékenységet, vagy kizárólag közvetítőként történő segítségnyújtást, illetve segítségjelzést].

A biztosítási közjogi szabályozás azt eredményezi, hogy nem egyértelmű, mely, a Bit. 2. § szerinti tevékenységek keretében megkötött szerződésekre kell alkalmazni a Ptk. biztosítási címének rendelkezéseit.

2.2. A biztosítási tevékenység fogalmának Magyar Nemzeti Bank általi értelmezése

A biztosítási szerződési jog, a biztosítási szerződésekre irányadó (adott esetben kógens) rendelkezések alkalmazása szempontjából kiemelkedő jelentőséggel bír, hogy valamely tevékenység biztosítási tevékenységnek minősül-e vagy sem, illetve ha annak minősül, akkor valamely kivételszabály alá esik-e vagy sem.

A MNB több esetben értelmezte a biztosítási tevékenység fogalmát, illetve azt, hogy valamely tevékenység biztosítási tevékenységnek minősül-e vagy sem.

a) Az MNB „A biztosítási tevékenység törvényi fogalmának értelmezése” tárgyában 2022. július 20-én meghozott, 183857/11/2022. számú állásfoglalásában azzal kapcsolatban értelmezte a biztosítási tevékenység törvényi fogalmát, hogy az adott társaság magyarországi beszállítóival (termelőkkel) olyan megállapodás megkötését tervezte, melynek célja, hogy „a biztosítással nem fedezhető károk esetére közösen minimalizálják a veszteséget”. A tervezett együttműködés keretében a termelők a termelési év elején területarányos befizetést teljesítenének a társaságnak, amit a társaság a befizetésekkel megegyező összeggel egészítene ki saját forrásból. Az így megképzett alapból a befizetést teljesítők a termények betakarítását követően egyedi igényeik alapján részesülhetnek kifizetésben „olyan események miatti károk ellensúlyozására, amelyekre egy mezőgazdasági biztosítás egyébként nem nyújt fedezetet (például: aszály, nem felróható fertőzések, illetve a toxikus anyagok kimutathatósága a termékben)”, továbbá „maga a Társaság is részesülhet az alapból amennyiben a kár az átvett termény nem megfelelősége miatt nála keletkezik”. Azok a termelők, akik nem teljesítettek befizetést, nem nyújthatnak be igényt. A kifizetésekről a társaság és a befizető termelők közösen, egy testület útján döntenek, fontos továbbá, hogy a teljesített kifizetések összege nem haladhatja meg az alapba befizetett összeget. Azok a termelők, akiknek adott évben nem keletkezett kárigényük, a befizetésüket nem kapják vissza, és a következő évben ismét befizetést kell teljesíteniük. Amennyiben az alapban megfelelő fedezet állna rendelkezésre, elvileg lehet olyan termelési év, amikor alacsonyabb összegű befizetést kell teljesíteni, vagy akár teljesen el lehet hagyni az adott évre a befizetést.

A tervezett szolgáltatás teljesítése tehát véletlenszerű, előre nem látható külső ok miatti károk bekövetkezése esetén igényelhető, a kifizetés fedezetét a termelők és a társaság által előre befizetett pénzösszeg képezi, amelyből – az összes befizetés erejéig – a termelőkön kívül maga a társaság is részesülhet olyan károk esetében, amelyek mezőgazdasági biztosítással nincsenek fedezve. A társaság lebonyolítja a befizetések beszedését, illetve kezeli a megképzett alapot, ugyanakkor a kifizetésekről a befizetést teljesítő termelőkkel közösen, egy testület útján dönt.

Az MNB kiemelte, a biztosítási tevékenység Bit.-beli fogalmának lényegi eleme a biztosítási szerződésen (vagy tagsági jogviszonyon) alapuló kötelezettségvállalás. A megkeresésben ismertetett esetben valószínűsíthetően nem minősül biztosítási tevékenységnek a felvázolt tevékenység, amennyiben a felek által létrehozandó szerződéses, illetve szervezeti konstrukcióban nem történik – csak a létrehozandó pénzalap feltöltöttségétől függő – tényleges kötelezettségvállalás a szolgáltatás teljesítésére, hanem az alapból történő kifizetésekről határozó testület diszkrecionális joggal bír annak eldöntésében, hogy az adott kárt megtérítik-e. Ebben az esetben feltételezhetően a Bit. 2. § (1) bekezdés b) pontjában írt kivételszabály fennállása is megállapítható, mivel a jogszabályhelyben említett intézmények a biztosítási fedezettel ellentétben nem vállalnak kötelezettséget a szolgáltatásaikban részesülők felé.

b) Az MNB többször foglalkozott a kiterjesztett gyártói jótállás megítélésével.

Egy tartós háztartási cikkeket gyártó, tagállami – Európai Unión belüli – székhellyel rendelkező vállalkozás (a gyártó) „a háztartási készülékek értékesítéséhez kapcsolódóan egy új, járulékos szolgáltatást” kívánt bevezetni „önkéntes, kiterjesztett gyártói jótállás” formájában. A szolgáltatás havi díj ellenében, legfeljebb nyolc évre lenne elérhető különféle összetételű csomagokban.

A biztosítási piacon ismert a kiterjesztett jótállás („garancia”) biztosítás, amely a gyártói jótállás időbeli meghosszabbítása mellett további káreseményekre – a belső okra visszavezethető, jótállási körbe sorolható meghibásodásokon túli, külső hatással összefüggő kockázatokra – is vonatkozhat (idetartozhat pl. a baleseti sérülés, töréskár, a termék elvesztése, a lopás vagy rablás, illetve a villámcsapás túlfeszültséggel kapcsolatos hatása miatti kár). Az ilyen biztosítás fogalmát a Szolvencia II irányelvet átültető Bit. nem tartalmazza, ugyanakkor a Szolvencia II végrehajtási rendeletnek az egyéb nem-életbiztosítási katasztrófakockázat tőkeszükségletével kapcsolatos előírásokat tartalmazó XII. melléklete szerint a „meghosszabbított jótállási biztosítási kötelezettség” olyan biztosítási kötelezettség, amely a magánszemélyek által ilyen minőségükben használt fogyasztási cikk meghibásodásával összefüggő javítás vagy csere költségeit fedezi, és amely további fedezetet nyújthat olyan eseményekkel szemben is, mint az árucikk megrongálódása, elvesztése vagy ellopása, illetve segítséget nyújthat az árucikk üzembe helyezéséhez, karbantartásához és üzemeltetéséhez.

Az MNB szerint nincs akadálya annak, hogy a jótállási kötelezettséggel kapcsolatos szerződésben a felek a kötelezettre a jogszabályban előírtnál terhesebb jótállási feltételekben is megállapodjanak, tehát meghosszabbítsák, kiterjesszék a kötelező jótállást. A kötelezett azonban a jótállás keretében a termék hibátlan teljesítéséért vállal felelősséget, és ha a kiterjesztett jótállási szerződés más, a jótálláson kívüli (a hibátlan teljesítés tartalmi elemeihez nem tartozó), vagy a teljesítés után keletkezett hiba folytán bekövetkezett, előre nem látható, véletlenszerű eseményre is kiterjed – fedezetet nyújt –, az a jótállás fogalmi elemein kívül kerülve biztosítási szerződésnek minősül (pl. egy teljesítés után keletkezett hiba vagy a termék ellopásából eredő kár nem a szolgáltatott dolog tulajdonságából eredő hibának minősül, így azokra csak biztosítási szerződés megkötésével terjeszthető ki a fedezet). Szintén a kiterjesztett jótállás biztosítási szerződésként történő minősítéséhez vezethet, amennyiben a jótállást nem az a személy vállalja, aki a termék hibátlan szolgáltatásáért jogszabály szerint felelős, hanem azon kívüli, harmadik személy. További elhatárolási szempont, hogy a szolgáltatás a termékhez vagy a jogosult személyéhez kötődik-e, mivel a jótállással összehasonlítandó vagyonbiztosítási szerződést az érdekmúlás megszünteti, és így a vagyontárgy tulajdonosának változása a biztosítást megszünteti.

Az MNB a „Kiterjesztett jótállás és biztosítási szerződés” tárgyában 2021. február 12-én kiadott állásfoglalásában vizsgált esetben a gyártó a jótállás kiterjesztése során nemcsak annak időtartamát hosszabbítaná meg, hanem bővítené annak terjedelmét, körét is, így a gyártó a szolgáltatás keretében köteles lehet akár az olyan, egyébként hiba nélkül átadott termék cseréjére, amelyet a fogyasztó elejtett vagy más módon véletlenül tönkretett, mivel a szolgáltatás kiterjedne a fogyasztó által a készülékben gondatlanságból okozott sérülés esetére – az így károsodott árucikk kijavítására vagy kicserélésére – is. Az ilyen károk az MNB szerint nem a termékben rejlő minőségi hibából erednek, azok orvoslásuk kívül esik a jótállás körén, és ezt nem befolyásolja, hogy a fogyasztó önhibájából, gondatlansága miatt bekövetkező sérülések jellemzően a helytelen készülékhasználattal függenek össze. Ebben az esetben tehát a gyártó már nemcsak a termék belső hibájából eredő meghibásodások tekintetében vállal felelősséget, hanem váratlan, előre nem látható, balesetszerű, külső ok miatti károkért is. Szintén a jótálláson túlmutató kötelezettségvállalásra utal, ha a szolgáltatás része bármilyen javítás, mégpedig előre kifizetett egységáron, azaz függetlenül a javítás tényleges költségétől. Itt – a „bármilyen” fordulat alapján – a gyártó javítási kötelezettsége az olyan jövőbeni meghibásodásokra is kiterjed, amelyek oka a teljesítés után keletkezett, tehát a gyártó a hibás teljesítéssel érintett körön túllépve, előre beszedett (átalány)díj ellenében átvállalná a termék előre nem látható, véletlenszerű meghibásodásának kockázatát is. Emellett az „egységáron” kifejezés arra utal, hogy a szolgáltatás ellenértékének meghatározása során a gyártó feltehetően figyelembe kívánja venni a vele szerződő fogyasztók, ügyfelek számosságából eredő kiegyenlítő hatást, azt a tényt, hogy várhatóan mindössze a díjat fizető ügyfelek egy részénél következik be tényleges meghibásodás. Mindezek már a veszélyközösség szervezését, a kockázatok porlasztását magában foglaló biztosítási tevékenység irányába mutatnak, a hibás teljesítéstől független, a biztosítás jellemzőit hordozó kötelezettségvállalást jeleznek. Az MNB megjegyezte, hogy bár a „telefonos ügyfélszolgálat, műszaki tanácsadás” tevékenység önmagában nem szükségszerűen tartozik a biztosítási tevékenység körébe, a kiterjesztett jótállási biztosítási termékek tartalmaz(hat)nak hasonló, a hibás teljesítéssel közvetlenül össze nem függő segítségnyújtási szolgáltatást.

c) Az MNB az „Üzletszerűen végzett járadékszolgáltatással kapcsolatos állásfoglalásában” azt az esetet vizsgálta, amikor a kérelmező a Ptk.-ban meghatározott életjáradéki szolgáltatás nyújtására irányuló tevékenységet kíván végezni, melynek keretében a jogosultak életük végig részesülnének a járadékból, amelynek ellenértékét a tulajdonukban álló ingatlan képezné. Az ingatlan-nyilvántartásba életjáradéki jog, valamint a jogosult javára holtig tartó haszonélvezeti jog kerülne bejegyzésre.

Az MNB kiemelte, hogy a Bit. 4. § (1) bekezdés 11. pontja, illetve a Bit. 448. §-a értelmében az üzletszerű járadékszolgáltatási tevékenység biztosítási tevékenységnek minősül [a Bit. 448. § (1) bekezdés szerint az üzletszerűen végzett járadékszolgáltatás nyújtására irányuló tevékenység a Bit. rendelkezéseivel összhangban folytatható], annak végzésére – eltérő törvényi rendelkezés hiányában – a biztosítási tevékenységre vonatkozó általános szabályok vonatkoznak. A biztosítási tevékenység zártságának elve [Bit. 40. § (1) bekezdés] értelmében pedig biztosítási tevékenységet kizárólag biztosító végezhet, ebből következően pedig a tervezett tevékenységet kizárólag a megfelelő engedéllyel rendelkező biztosító végezheti. A biztosítók a Bit. által taxatíve meghatározott formában létesíthetők, így lehetőség van részvénytársaság, európai részvénytársaság, szövetkezet, egyesület, másik tagállamban székhellyel rendelkező biztosító magyarországi fióktelepe vagy harmadik országbeli biztosító magyarországi fióktelep formájában történő létesítésre, működésre. A Bit. zárt, nem példálózó jellegű felsorolást ad, ezért kft. biztosítókénti engedélyezésére és így az érintett biztosítási tevékenység jogszerű végzésére nincs lehetőség.

A fentieken túl a Bit. 448. § (3)–(4) bekezdése is azt támasztja alá, hogy a „lakásért életjáradék” üzletszerű nyújtásának lehetőségét a jogalkotó kifejezetten csak a biztosítók számára kívánta fenntartani, e bekezdések ugyanis külön nevesítik, illetve szabályozzák az üzletszerű járadékszolgáltatás nyújtásának azon esetét, amelyeknél a kötelezettségvállalás ellenértéke ingatlan átruházása formájában valósul meg, a kötelezetti oldalon pedig következetesen ’biztosítót’ – és nem egyéb szervezetet – említ a Bit.

Ahhoz, hogy egy tevékenység üzletszerűnek minősüljön, a Bit. 4. § (1) bekezdés 104. pontjában szereplő definícióban megjelölt három tényállási elemnek egyidejűleg kell megvalósulnia, amely tényállási elemek az MNB álláspontja szerint csak együtt, egymásra tekintettel értelmezhetőek, ugyanakkor annak megítélése során, hogy adott tevékenység üzletszerű tevékenységnek minősíthető-e, az üzletszerűség fogalmi elemeinek megvalósulását mindig egyedileg szükséges értékelni. Az üzletszerűség jogi megítélésével kapcsolatban az MNB több állásfoglalást is kiadott, amelyekben az egyes fogalmi elemek – így a tevékenység ellenérték fejében nyereség vagy vagyonszerzés céljából való folytatása, az előre egyedileg meg nem határozott ügyletek megkötésére irányultság, valamint a rendszeresség – értelmezéséhez kapcsolódóan általános szempontrendszert alakított ki.

Az MNB állásfoglalásában azt is ismertette, álláspontja szerint a Bit. hatálya alá nem tartozó – tehát nem üzletszerű tevékenység keretében kötött – életjáradéki szerződés esetében nincs akadálya annak, hogy a kötelezetti oldalon a szerződő fél magánszemély legyen. A szerződő felek személyét érintő többletgaranciák, így az, hogy ilyen tevékenységet kizárólag biztosítási tevékenység végzésére engedéllyel rendelkező biztosító végezhet, csak az üzletszerűen végzett járadékszolgáltatás tekintetében érvényesülnek.

d) Az MNB „A fordított jelzáloghitel esetleges biztosítási jellegének megítélése” tárgyában meghozott, 2022. november 2-i 206198/9/2022. állásfoglalásában ismertette a korábbi állásfoglalásaiban, tájékoztatóiban általa már a járadéktípusú életbiztosításokról és ezen belül a „lakásért életjáradék” konstrukcióról kialakított álláspontját. A „lakásért életjáradék” megállapodás keretében a járadékadásra kötelezett biztosító a szerződő ingatlanát megvásárolja, a vételárat pedig nem egyösszegben fizeti ki, hanem időszakonként folyósítja egészen a biztosított haláláig. A biztosító szolgáltatásának ellenértéke tehát – a kölcsönszerződéstől eltérően – nem a folyósított életjáradék összegének visszafizetésében, hanem az ingatlan tulajdonjogának átruházásában valósul meg. Lényeges továbbá, hogy a tulajdonjog átruházására már a szerződéskötéskor sor kerül, így az ingatlan szerződéskötéskor a biztosító eszközei közé kerül azzal, hogy a biztosítottat a haláláig az ingatlanon haszonélvezeti jog illeti meg.

e) Az MNB 2014. júniusi, „Biztosítási tevékenységnek minősül-e az előre megfizetett tagdíj ellenében vállalt baleseti ügyeleti szolgáltatás” állásfoglalása azt követően született, hogy az MNB állásfoglalását kérő levelében egy gazdasági társaság előadta, a már működő baleseti ügyeleti ellátás mellett egy ún. baleseti ügyeleti kártyás szolgáltatás bevezetését tervezi. Ennek lényege, hogy a kártya birtokosa vagy jogosultja egy előre befizetett éves tagdíj ellenében a szolgáltató baleseti ügyeleti szolgáltatását a kártyához kapcsolódó csomagtartalom szerint, a csomagban meghatározott alkalommal, az eseti baleseti ellátás vizitdíjánál kedvezőbb áron igénybe veheti. A szolgáltató különböző értékű és szolgáltatástartalmú (ezüst, arany és platina) kártyákat hozna forgalomba. A szolgáltatás magában foglal(hat)ja a kártyabirtokosok beszállítását a rendelőbe, a vizsgálatokhoz szükséges röntgenfelvétel készítését, szakorvosi vizsgálatot, a rehabilitációs és kontrollvizsgálatokat. A szerződésben a szolgáltató ki kívánja zárni a felelősségét bizonyos sérülések (például nyílt törés, végtagvesztéssel járó sérülések, koponyatörés) esetére, valamint arra az esetre, amennyiben a beteg a szakorvos javaslatától eltérően nem megy fekvőbeteg ellátást nyújtó intézménybe, vagy a beszállítása során az állapota drasztikusan romlik. A szolgáltató kötelezettsége tehát egyfelől a folyamatos rendelkezésre állás, készenlét biztosítása, másfelől a tényleges ellátás, azaz a beteg sérülésének ellátása. Mindezek alapján tehát az, hogy a beteg a díjfizetéssel lefedett időszakban a tényleges ellátást mint ellenszolgáltatást igénybe tudja-e venni, lényegében attól függ, hogy szenved-e ebben az időszakban balesetet. A társaság álláspontja szerint a tevékenysége nem minősül biztosítási tevékenységnek, mivel a tevékenységnél hiányzik a kockázat, illetve a veszélyközösség megszervezésére vonatkozó elem.

Az MNB rögzítette, hogy a beadványban ismertetett üzleti megoldás szerint a társaság az ügyfelekkel kötött szerződés alapján folyamatos rendelkezésre állást, készenlét biztosítását, másfelől a tényleges ellátást, azaz a beteg sérülésének ellátását vállalja. Az ügyfél tehát nem csak kifejezetten az (egészségügyi) szolgáltatásért fizet a társaságnak, hanem azért a helytállási kötelezettségért is, hogy a társaság kockázatban áll abban a tekintetben, hogy az ügyfél balesetének bekövetkezése esetén (egészségügyi) szolgáltatást fog teljesíteni. A beadványban foglaltak szerint „jóllehet, a szolgáltató folyamatos készenléti szolgáltatást is nyújt, az ellenszolgáltatás, azaz a tényleges ellátás igénybevétele azonban tulajdonképpen egy szerencseelem (illetve éppenséggel egy szerencsétlen baleset bekövetkezésének) függvénye”. A fentiek nyomán a baleseti ügyeleti kártyás szolgáltatás során akár olyan helyzet is előállhat, amelyben az ügyfél ugyan előre fizet azért, hogy balesete esetén szolgáltatást kapjon, ilyen esemény hiányában ténylegesen (egészségügyi) szolgáltatást mégsem vesz igénybe, a szolgáltatásért fizetett díj azonban nem módosul.

Az MNB kiemelte, a nyereség vagy veszteség keletkezésének ezen szimmetrikus lehetősége a társaság kockázatban állását jelenti. A társaság ezen szolgáltatásával egy relatív, vagyis olyan kockázatot biztosít, amikor az esemény bekövetkezése nem biztos, időpontja sem ismert, az esemény által okozott kár mértéke és a bekövetkezés gyakorisága is változó. A társaság által nyújtott szolgáltatás – az eseti baleseti ellátáshoz képest – alacsonyabb költségszintje egyrészt a szerencseelemből, vagyis az adott időszakban adott ügyfél balesetének eshetőségéből, másrészt az ilyen szolgáltatást vásárló ügyfelek veszélyközösségének kiegyenlítő hatásából fakad. Az üzleti modell biztosítási jellegének meghatározó szempontja tehát éppen a szolgáltatási szerződés kockázati jellege, amely – tekintve a baleseti esemény eshetőleges természetét – nem küszöbölhető ki. A társaság olyan ügyfelek igényeit igyekszik továbbá kielégíteni, akik ugyanazon baleseti ellátásuk kockázatát kívánják biztosítani, mint amely személyekkel kötött szerződés alapján a társaság ezen személyek veszélyközösségét létrehozza.

Az MNB szerint a társaság bemutatott tevékenysége megfelel a biztosítási tevékenység fogalmának, s nem tartozik a Bit. hatálya alól kivett tevékenységek körébe, így a Bit. hatálya kiterjed a társaság ezen tevékenységére, amely csak a Bit. szabályainak figyelembevételével végezhető. Ettől eltérően nem minősül biztosítási tevékenységnek az eseti baleseti ellátás.

f) A motorabroncsok internetes kereskedelmével foglalkozó társaság ismertette, hogy az ügyfelei részére egy klubkártyát kíván létrehozni, mely különböző kedvezmények elérésére jogosítaná őket. Két különböző típusú klubkártyát dolgoznának ki: egy basic, ingyenes és egy prémium, fizetős formát. A fizetős kártya keretében többek között egy túragarancia elnevezésű kedvezményt is biztosítana a társaság, amely a következőket jelentené: éves 5000,– Ft-os tagsági díj ellenében a túragarancia keretén belül biztosítja ügyfelei részére, hogy túrázásaik során esetleges meghibásodás, motorgumi probléma esetén a helyszínre szállítják a kívánt új abroncsot. A túrázást követően a klubtag valamennyi, e szolgáltatás körében felmerülő költséget megtérítené a társaság felé, az 5000,- Ft összegű tagsági díj kizárólag a társaság rendelkezésre állását biztosítaná az ügyfél számára. A társaság tehát a prémium (fizetős) klubkártyával rendelkező ügyfelek részére a túragarancia-kedvezmény keretében folyamatos rendelkezésre állást biztosítana, és ha a károsító esemény bekövetkezik, a társaság szolgáltatásnyújtási kötelezettsége beáll, azonban az ügyfél a szolgáltatás teljes költségét viseli. A társaság általa nyújtott szolgáltatás során nem vállal át kötelezettséget és nem biztosít kockázatot az ügyfél helyett, tekintettel arra, hogy kötelezettségvállalásának teljes ellenértékét a szolgáltatást igénybe vevő ügyfél viseli. Az ügyfél az éves tagdíj megfizetésével a káresemény bekövetkezésekor felmerülő kockázatot nem telepíti át a társaságra. Az MNB szerint az ismertetett üzleti megoldásból éppen a biztosítás egyik lényeges tulajdonsága, vagyis a kockázat átvállalása hiányzik, ennek megfelelően a tervezett szolgáltatás nem minősül biztosítási tevékenységnek (az MNB „Biztosítási tevékenységnek minősül-e az előre megfizetett tagdíj ellenében nyújtott túragarancia szolgáltatás, amennyiben az ügyfél a szolgáltatás teljes költségét utóbb megtéríti a Társaság részére?” állásfoglalása).

g) Elhatárolási kérdést vetett fel a temetkezési szolgáltatásnyújtás biztosítási tevékenységként történő minősítése is, amellyel az MNB a „Temetkezési szolgáltatásnyújtás biztosítási tevékenységként történő minősítése” állásfoglalásában foglalkozott.

Az adott esetben a társaság olyan tevékenységet kívánt végezni, amely alapján jogi személy ügyfelek (vállalkozások, cégek, szervezetek, egyéb intézmények) munkavállalói, valamint tagjai részére nyújtana temetkezéssel kapcsolatos szolgáltatásokat, valamint temetkezési szolgáltatáshoz kapcsolódóan kegyeleti tanácsadási, ügyintézési és szervezési feladatokat vállalna rendszeres díjfizetés ellenében. A társasággal szerződő felek ezen szolgáltatásnyújtás tekintetében kizárólag jogi személyek vagy jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetek, a szolgáltatás kedvezményezettjei a szerződő félnek a szolgáltatási szerződésben megjelölt munkavállalói, tagjai (kedvezményezettek), illetve ezen személyek hozzátartozói lennének. A temetkezési szolgáltatásnyújtással kapcsolatos szerződés alapján az ügyfél határozott időre kötelezettséget vállal a szerződésben meghatározott díj megállapodás szerinti rendszerességgel történő kifizetésére, a társaság pedig természetbeni segítségnyújtást, tanácsadást, szervezést, ügyintézést, valamint temetkezési szolgáltatást köteles nyújtani a kedvezményezett elhalálozása esetén. A szolgáltatás minden, a szolgáltatási szerződésben, vagy a szerződő fél által megjelölt személyre kiterjed bármilyen jellegű megkülönböztetés nélkül, nemtől és életkortól függetlenül, valamint az elhalálozás okától függetlenül, előzetes egészségügyi vizsgálat nélkül. A szolgáltatás tartalmazza a kedvezményezett hozzátartozóinak nyújtott teljes körű temetkezési szolgáltatást (az elhunyt elszállítását és hűtését, a temetkezési hivatali ügyintézést, az adminisztrációt, a búcsúztatás megszervezését, igény szerint a hamvasztást, a temetőbe szállítást, az urnás vagy koporsós temetést, beleértve mindezen szolgáltatásokhoz tartozó eszközök, berendezések, kellékek és kegyeleti tárgyak biztosítását). A nyújtani kívánt temetkezéssel kapcsolatos szolgáltatások nem pénzbeli, hanem természetben nyújtandó szolgáltatások. A szolgáltatásokat a társaság az ügyfél által már előzetesen megfizetett vagy a jövőben megfizetendő, a szerződésben meghatározott díjakból kívánja teljesíteni, az elhalálozást követően az ügyfél részére az adott kedvezményezett tekintetében további költség felszámolására nem kerül sor, ahogy nem kerül sor a szolgáltatásnyújtás során az ügyfél vagy kedvezményezett részére pénzösszeg kifizetésére, továbbá a fel nem használt összeg visszafizetésére sem.

A Szolvencia II irányelv 10. cikk 1. pontja értelmében az életbiztosítás tekintetében a Szolvencia II irányelv nem alkalmazandó olyan szervezetekre, amelyek kizárólag elhalálozás esetére vállalják a szolgáltatások nyújtását, amennyiben az ilyen szolgáltatások összege nem haladja meg az egyszeri elhalálozás átlagos temetési költségeit, vagy amennyiben a szolgáltatásokat természetben nyújtják. A Bit. 2. § (1) bekezdés f) pontja alapján a Bit. hatálya nem terjed ki azon szervezetek tevékenységére, amelyek kizárólag halál esetére vállalják szolgáltatás nyújtását, ha a szolgáltatás összege nem haladja meg az egy halálesetre jutó, helyben szokásos temetési költséget vagy a szolgáltatásokat természetben nyújtják. A Bit. 2. § (1) bekezdés i) pontjának megfelelően a Bit. hatálya nem terjed ki az olyan szervezetek által nyújtott szolgáltatásokra sem, amelyek célja, hogy szolgáltatásokat nyújtsanak – gazdálkodó szervezethez, gazdálkodó szervezetek csoportjához, továbbá szakmához vagy szakmák csoportjához tartozó – alkalmazottaknak vagy önálló vállalkozó személyeknek elhalálozás, túlélés, vagy a tevékenységgel való felhagyás vagy annak korlátozása esetén, függetlenül attól, hogy az ilyen tevékenységből származó kötelezettségvállalásokra a biztosítástechnikai tartalékok mindenkor teljes fedezetet biztosítanak-e.

A fentiekre figyelemmel az MNB szerint a megjelölt szolgáltatásnyújtás – annak tartalma szerint – biztosítási tevékenységnek minősülhetne, ugyanakkor a jogalkotó erre irányuló szándéka alapján nem tartozik a Bit. hatálya alá. A Bit. kapcsolódó indokolása szerint annak „hatálya nem terjed ki több, a biztosításhoz hasonló elvek alapján működő, azzal szorosan összefüggő, illetve a biztosítási rendszerhez kapcsolódó tevékenységre”.

A Bit. hatálya alól kivont tevékenységként – a Bit. 2. § (1) bekezdés f) pontjában – szerepel azon szervezetek tevékenysége, amelyek kizárólag halál esetére vállalják szolgáltatás nyújtását, ha a szolgáltatás összege nem haladja meg az egy halálesetre jutó, helyben szokásos temetési költséget, vagy a szolgáltatásokat természetben nyújtják. E tevékenységet tehát a jogalkotó kifejezetten kivette a Bit. hatálya alól, „nem biztosítási” tevékenységnek minősítette, így arra a Bit. engedélyezési szabályai valóban nem alkalmazandóak.

A Bit. 2. § (1) bekezdés i) pontja szerinti azon szervezetek által végzett tevékenységek sem tartoznak a Bit. hatálya alá, amelyek célja, hogy szolgáltatásokat nyújtsanak az alkalmazottaknak vagy önálló vállalkozó személyeknek elhalálozás, túlélés vagy a tevékenységgel való felhagyás vagy annak korlátozása esetén, anélkül, hogy ezen szervezetek által nyújtott szolgáltatások tekintetében – a biztosítók esetében a biztosítási tevékenység végzésével kapcsolatban egyébként megkövetelt – teljes fedezet biztosított-e. A Bit. 2. § (1) bekezdés i) pontja szerinti tevékenység – annak fogalmi meghatározására és feltételeire figyelemmel – alapvetően a segélyezési tevékenység körébe sorolható. A segélyezési tevékenységek számos esetben a biztosítási tevékenységhez (akár a nyújtott szolgáltatás, akár a díjfizetés tekintetében) hasonló jellegzetességet mutathatnak, ugyanakkor a biztosítási tevékenység egyik fő fogalmi eleme, a meghatározott tartalék megképzésére vonatkozó kötelezettség hiányzik.

A fentiekre figyelemmel a Bit. hatálya alól kivett tevékenységek tekintetében előírt feltételek fennállása esetén az ismertetett tevékenység keretében végzett szolgáltatásnyújtás az MNB szerint nem minősül a Bit. alapján engedélyköteles tevékenységnek.

Az MNB azt is rögzítette, hogy a kedvezményezett akarata szerinti időpontban igényelt, a haláleseti szolgáltatástól eltérő más (például jogi és pszichológiai tanácsadási) szolgáltatással történő kiegészítésének biztosítási tevékenységként történő értelmezésekor a kiegészítő szolgáltatást önmagában szükséges vizsgálni, amely során figyelemmel kell lenni a biztosítási szerződés Ptk.-ban meghatározott fogalmára is. Az MNB kiemelte: a biztosítási szerződés fogalma kógens szabálynak tekintendő, így amennyiben a Ptk. 6:439. § (1) bekezdésében szereplő bármely kötelezettség (így a biztosító tekintetében a szerződésben meghatározott kockázatra fedezetnyújtás és a kockázatviselés kezdetét követően bekövetkező biztosítási esemény bekövetkezése esetén a szerződésben meghatározott szolgáltatás nyújtása, illetve a szerződő felet terhelő díjfizetési kötelezettség) hiányzik a megállapodásból, úgy az nem minősül biztosítási szerződésnek. A biztosítási szerződés definíciójából következően a biztosító alapvetően rendelkezésre állásra köteles, tehát akkor is teljesít, ha nem következik be biztosítási esemény, és ténylegesen nem nyújt szolgáltatást. A biztosító nemcsak a biztosítási eseményhez kötötten nyújthat szolgáltatást, hanem a kockázat fedezését kármegelőzési mellékszolgáltatásokkal is elősegítheti. Tekintettel ugyanakkor arra, hogy a Ptk. 6:439. § (1) bekezdésében szereplő megfogalmazás alapján a biztosítót terhelő két kötelezettség között konjunktív kapcsolat áll fenn, a lehetséges kockázatfedezeti formák egyikének szükségszerűen a biztosítási esemény bekövetkezésének esetére szóló, a szerződésben meghatározott szolgáltatás teljesítésének kell lennie.

Az MNB arra az álláspontra helyezkedett, hogy az ügyféllel kötött szolgáltatási szerződésnek a kedvezményezett hozzátartozóira való kiterjesztése révén a hozzátartozóknak nyújtott kegyeleti szolgáltatás szintén nem engedélyköteles tevékenység. Ha a szolgáltatás teljesítésére vonatkozó kötelezettség teljes mértékben független a biztosítási esemény bekövetkezésétől, úgy az erre irányuló szerződés nem minősül biztosítási szerződésnek, valamint az ezen a szerződésen alapuló kötelezettségvállalás sem tekinthető biztosítási tevékenységnek.

3. A biztosítási jogviszony

Biztosítási jogviszony mint a biztosítót és a biztosítási jogviszony más szereplőit (mindenekelőtt a szerződő felet, illetve ha nem azonos a szerződő féllel, akkor a biztosítottat) megillető jogok és az őket terhelő kötelezettségek jog által szabályozott viszonya nemcsak biztosítási szerződésen, hanem egyesületi tagsági jogviszonyon vagy jogszabályi rendelkezésen is alapulhat.

3.1. Az egyesületi tagsági jogviszonyon alapuló biztosítási jogviszony

A biztosítási tevékenység vonatkozásában a gyakorlatban hagyományosan megkülönböztetésre kerül az üzleti alapon és a kölcsönösségi alapon művelt biztosítás. Míg az üzleti biztosítás esetén a biztosító biztosítási tevékenysége folytatásának célja az üzleti eredmény, a nyereség elérése elsődlegesen olyan biztosítási jogviszonyok révén, ahol a biztosító és a szerződő fél, biztosított pozíciója élesen elhatárolódik [kivételekkel természetesen, így például a captive biztosítás esetén, ahol a Bit. 4. § (1) bekezdés 118. pontja szerinti zárt biztosító célja biztosítási fedezet biztosítása kizárólag azon vállalkozás vagy vállalkozások kockázatai tekintetében, amelyeknek a zárt biztosító tulajdonát képezi, vagy azon csoport vállalkozása vagy vállalkozásainak kockázatai tekintetében, amelynek a zárt biztosító a tagja], s amely tevékenység kapcsán a biztosítás lényegi eleme, a veszélyközösség léte és szerepe mintegy elrejtve marad, addig a kölcsönösségi alapon művelt biztosításnál a biztosítói és az ügyféli pozíció nem szükségszerűen válik el. Ebben az esetben a biztosítotti pozícióban lévő egyesületi tagok mintegy maguk alkotják magát a biztosítót is, s a biztosítási tevékenység elsődleges célja elméletileg nem a nyereségesség, hanem a biztosítottak biztosítási szükségleteinek kielégítése oly módon, hogy a veszélyközösség léte nem marad rejtve.

A 2008-as gazdasági válság nyomán az Európai Unióban előtérbe került a kölcsönösség biztosításban betöltött szerepe, például az etikus biztosítással kapcsolatos elképzelésekkel összefüggésben. Példaként említhető, hogy az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság által a 2008. október 23-án elfogadott, „Az európai pénzügyi intézetek etikai és szociális dimenziója” című vélemény (2009/C 100/14) 3.3.1. pontja emlékeztetett rá, hogy az elmúlt években számos olyan etikus bank és biztosító alakult, melyek központi célja, hogy kizárólag olyan vállalkozásokkal tartsanak fenn kapcsolatot, illetve olyanoknak nyújtsanak pénzügyi támogatást, amelyek megfelelnek bizonyos szigorú, értékalapú elvárásoknak, és összhangban állnak annak a közösségnek az elvárásaival, amelyből ezek a bankok és biztosítók kisarjadtak. Ilyen „érték” például a környezeti fenntarthatóság követelménye, a fegyverpiactól való, kompromisszum nélküli távolmaradás, illetve mindenfajta diszkrimináció mellőzésének vállalása. A vélemény 3.3.2.4. pontja ismerteti, hogy az etikus biztosítás olyan biztosítási tevékenységet jelent, amelyet a következő elvek vezérelnek:

a) kölcsönösség a biztosítás eredeti jelentéséhez való visszatérés értelmében, vagyis a jólétben élők és a valamilyen veszteséget szenvedők, illetve kompenzációkra szorulók közötti szolidaritás eszközeként;

b) a biztosítás joga, ami azt jelenti, hogy minden embernek joga van a biztosítás védelméhez az esetleges balszerencsékkel szemben, kor, fogyatékosság, vagy egyéb szociális hátrányok miatti igazságtalan megkülönböztetés nélkül;

c) átláthatóság, azaz világos szerződések és a díjak meghatározási kritériumainak ellenőrizhetősége;

d) profittermelés a helyi terület számára;

e) a szerződésre lépő felek méltóságának egyenlő szinten való tiszteletben tartása.

A magyarországi tevékenységi engedéllyel rendelkező biztosító körében a kölcsönösségi alapon folytatott biztosítás a kölcsönös biztosító egyesületek útján valósul meg.

A kölcsönös biztosító egyesület olyan kölcsönösségi alapon működő egyesület, amely kizárólag tagjával kötött – ide nem értve a passzív viszontbiztosításra irányuló szerződést – biztosítási szerződés alapján, biztosítási díj ellenében, a biztosítási feltételekben meghatározott biztosítási események bekövetkezése esetében, biztosítástechnikai elvek alapján, előre meghatározott szolgáltatást nyújt. A kölcsönös biztosító egyesületbe történő belépés feltétele a biztosítási szerződés létrejötte [Bit. 17. § (1) és (2) bekezdés].

A Ptk. és a Bit. kitér a kölcsönös biztosító egyesülettel létrejövő biztosítási jogviszonyokra irányadó szabályozás kérdésére: egyrészt a Ptk. 6:457. §-a előírja, hogy a Ptk. Hatodik Könyv XXII. Címének rendelkezéseit az egyesületi tagsági viszonyon alapuló biztosítási jogviszonyra is alkalmazni kell, másrészt a Bit. 18. §-a rögzíti, hogy a Ptk. biztosítási szerződési szabályok hatályának kiterjesztésére vonatkozó rendelkezését (Ptk. 6:457. §) a kölcsönös biztosító egyesületi tagsági jogviszony keretében létrejött biztosítási szerződéseken alapuló biztosítási jogviszonyokra kell alkalmazni.

A Ptk. és a Bit. nem tisztázza egyértelműen az egyesületi tagsági viszony és a biztosítási jogviszony tartalmát, kapcsolódásának természetét: míg a Ptk. 6:457. §-a értelmében a biztosítási jogviszony alapulhat egyesületi tagsági viszonyon, addig a Bit. 18. §-a a kölcsönös biztosító egyesületi tagsági jogviszony keretében létrejött biztosítási szerződéseken alapuló biztosítási jogviszonyokról rendelkezik. A szabályozás arra utal, hogy meg kell különböztetni az egyesületi tagsági viszonyon alapuló biztosítási jogviszonyt (Ptk.) és a kölcsönös biztosító egyesületi tagsági jogviszony keretében létrejött biztosítási szerződéseken alapuló biztosítási jogviszonyt (Bit.), amiből az állapítható meg, hogy létezik (létezhet) olyan egyesületi tagsági viszonyon alapuló biztosítási jogviszony, amely nem a kölcsönös biztosító egyesületi tagsági jogviszony keretében jön létre, azonban e kérdés kibontásával a szabályozás adós marad.

A szabályozás kapcsán kiemelendő még, hogy a Bit. egyes biztosítási (biztosításszerű) tevékenységekre nem terjed ki, így például

– azon ellátási, támogatási és segélyezési célokat szolgáló szervezet tevékenységére, amely a rendelkezésre álló eszközök mértékétől függően nyújt szolgáltatást, és amelynél a tagok által fizetendő tagsági hozzájárulást átalányként határozzák meg [Bit. 2. § (1) bekezdés b) pont];

– a biztosítás Bit. által nem szabályozott azon módszerére, amelyben a veszélyközösség tagjai arra vállalnak kötelezettséget, hogy ha a veszélyközösség tagjának meghatározott káresemény folytán anyagi szükséglete keletkezik, azt egymás között utólag felosztják, és a tagokra kiróják a rájuk eső részt (felosztó-kirovó rendszer) [Bit. 2. § (1) bekezdés c) pont];

– azon szervezetek tevékenységére, amelyek kizárólag halál esetére vállalják szolgáltatás nyújtását, ha a szolgáltatás összege nem haladja meg az egy halálesetre jutó, helyben szokásos temetési költséget, vagy a szolgáltatásokat természetben nyújtják [Bit. 2. § (1) bekezdés f) pont];

– a jogi személyiséggel nem rendelkező azon szervezetek tevékenységére, amelyek célja az, hogy tagjaik számára bárminemű díj fizetése vagy biztosítástechnikai tartalékok képzése nélkül kölcsönös védelmet nyújtsanak [Bit. 2. § (1) bekezdés g) pont];

– olyan szervezetek által nyújtott szolgáltatásokra, amelyek célja, hogy szolgáltatásokat nyújtsanak – gazdálkodó szervezethez, gazdálkodó szervezetek csoportjához, továbbá szakmához vagy szakmák csoportjához tartozó – alkalmazottaknak vagy önálló vállalkozó személyeknek elhalálozás, túlélés vagy a tevékenységgel való felhagyás vagy annak korlátozása esetén, függetlenül attól, hogy az ilyen tevékenységből származó kötelezettségvállalásokra a biztosítástechnikai tartalékok mindenkor teljes fedezetet biztosítanak-e [Bit. 2. § (1) bekezdés i) pont].

Ezek egy részében egyértelmű, hogy biztosítási jogviszony jön létre, egyes esetekben ugyanakkor még a jogviszony természete sem egyértelműen megítélhető. Mindazonáltal, ha az adott tevékenységet egyesületi formában végzik, és biztosítási jogviszonynak minősülő jogviszony jön létre, amely az egyesületi tagsági jogviszonyon alapul, akkor a Ptk. 6:457. § ebben az esetben is irányadó. Nem alkalmazandó ugyanakkor a Bit. 18. §, mivel az kizárólag a Bit. hatálya alá tartozó kölcsönös biztosító egyesületekre szólóan rendelkezik.

3.2. A jogszabályi rendelkezésen alapuló biztosítási jogviszony

Hazánkban ugyan jelenleg nincs olyan, a Ptk. Hatodik Könyv XXII. Címének rendelkezéseinek alkalmazását eredményező jogszabályi előírás, amely a felek erre irányuló szerződésének megkövetelése nélkül biztosítási jogviszonyt hozna létre, azonban megemlítjük, hogy az alkotmányos követelmények teljesülése esetén elvileg nem elképzelhetetlen, hogy a biztosítási jogviszony ily módon jöjjön létre. A legutolsó hazai példa erre az egyes tömegközlekedési vállalatok utasainak kötelező baleset- és poggyászbiztosítása volt.

Az egyes tömegközlekedési vállalatok utasainak kötelező baleset- és poggyászbiztosításáról szóló 14/1980. (V. 17.) MT rendelet kimondta, hogy a Magyar Államvasutak, a Győr-Sopron-Ebenfurti Vasút, a Magyar Hajózási Rt. belföldi és a Volán Tröszt helyközi járatainak utasai e rendelet erejénél fogva az Állami Biztosítónál baleset- és poggyászbiztosításban részesültek, továbbá felhatalmazta a pénzügyminisztert, hogy a baleset- és poggyászbiztosítás feltételeit és alkalmazásának kezdő időpontját a közlekedés- és postaügyi miniszterrel egyetértésben megállapítsa. Az egyes tömegközlekedési vállalatok utasainak kötelező baleset- és poggyászbiztosításáról szóló 11/1980. (V. 17.) PM rendelet megállapította a biztosítás feltételeit, így egyebek között annak területi hatályát, az Állami Biztosító kockázatviselésének kezdetét és végét, a baleset esetén, illetve a biztosított poggyászában keletkezett károk után fizetendő biztosítási összegeket, valamint rögzítette, hogy a biztosítás pénzügyi fedezetét a személyszállítási díjba beépített biztosítási díj képezi, amelyet a vállalat negyedévenként egy összegben utal át az Állami Biztosítónak.

A két rendelet alkotmányellenességét az Alkotmánybíróság a 16/1995. (III. 13.) AB határozatban állapította meg, és azokat 1995. november 30. napjával megsemmisítette. Az Alkotmánybírósághoz forduló indítványozó azt sérelmezte, hogy az utas- és poggyászbiztosításokat az összes magyarországi helyközi járat esetében kötelező jelleggel az Állami Biztosító köti meg, előadva, hogy a rendeletek kibocsátásának idején Magyarországon egyetlen, monopolhelyzetben levő biztosító működött, a sérelmezett jogszabály ezért az ebbe a körbe tartozó összes biztosítási szerződés megkötésére ezt az egyetlen biztosítót jogosította, és egyúttal kötelezte is, azonban 1986. július 1-jével a biztosítási piac állami szintű szétosztásával másik biztosító létrehozására került sor, majd a piacgazdaság alkotmányi biztosítását követően ugrásszerűen megnőtt a biztosítók száma, s a támadott jogszabályok nem feleltek meg a piacgazdaság követelményének, és sértették a verseny szabadságát. Az Alkotmánybíróság az indítványt megalapozottnak találta. Az Alkotmánybíróságnak az indítvány folytán azt kellett vizsgálnia, hogy a biztosítási jogviszonyba való jogszabályi úton történő meghatározott körű állami beavatkozás az alkotmányos feltételeknek megfelelt-e azzal, hogy az indítványozó nem a baleset- és poggyászbiztosítás jogszabály általi kötelező elrendelését kifogásolta, hanem azt, hogy a rendelet a szerződő feleket is kijelölte, a szerződés alanyát a biztosítói pozícióban is meghatározta, és ezáltal a többi biztosítót a versenyből kizárta. Az Alkotmánybíróság emlékeztetett rá, hogy az Alkotmány 9. § (2) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság elismeri és támogatja a vállalkozás jogát és a gazdasági verseny szabadságát, amellyel kapcsolatban az Alkotmánybíróság a 19/1991. (IV. 23.) AB határozatban rámutatott arra, hogy a piacgazdaságra alapozott társadalmi és gazdasági rend létfontosságú értéke a gazdasági verseny kibontakozása és védelme. Kifejtette, hogy a piacgazdaság alapvető létformája a verseny, így az Alkotmány 9. § (2) bekezdése a gazdasági verseny és a vállalkozáshoz való jog állami (jogszabályalkotással történő) korlátozása ellen is védelmet nyújt, ha a korlátozó jogszabály nem a piacgazdaság kiépítését szolgálja. Az Alkotmánybíróság szerint a támadott jogszabályi rendelkezésekkel az állam nem vitásan korlátozta a vállalkozás jogát, a gazdasági verseny szabadságát pedig kifejezetten kizárta, s ezeken keresztül sérelmet szenvedett a jogegyenlőségnek az Alkotmány 70/A. §-ában megfogalmazott tétele is. A 14/1980. (V. 17.) MT rendelet a biztosító vonatkozásában is kijelölte a biztosítási jogviszony alanyait, a végrehajtási rendelet pedig az MT rendelet által meghatározott alanyi körben a biztosítási feltételeket állapította meg. A biztosítási piac vonatkozásában ez a szabályozás alkotmányos indokok nélkül korlátozta a vállalkozás jogát, a szerződési szabadságot, és zárta ki a gazdasági versenyt, ezért a támadott jogszabályi rendelkezés tartalmilag alkotmányellenes volt, ellentétes az Alkotmány 9. § (2) bekezdésével, és sértette az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdését is.

4. A biztosítási szerződés

A biztosítási szerződés fogalmát a Ptk. 6:439. § (1) bekezdése határozza meg: biztosítási szerződés alapján a biztosító köteles a szerződésben meghatározott kockázatra fedezetet nyújtani, és a kockázatviselés kezdetét követően bekövetkező biztosítási esemény bekövetkezése esetén a szerződésben meghatározott szolgáltatást teljesíteni; a biztosítóval szerződő fél díj fizetésére köteles. A (2) bekezdés értelmében a biztosító szolgáltatása a biztosított kárának a szerződésben meghatározott módon és mértékben történő megtérítésében, a biztosított részére nyújtott más szolgáltatás teljesítésében (kárbiztosítás) vagy a szerződésben meghatározott összeg megfizetésében (összegbiztosítás) áll.

A fogalommeghatározás a nem fogyasztói biztosítási szerződések vonatkozásában is kógensnek minősül abban az értelemben, hogy ha valamely szerződés esetén nem teljesülnek a Ptk. 6:439. §-ban rögzített fogalmi elemek, akkor az főszabály szerint nem minősül a Ptk. szerinti biztosítási szerződésnek.

A biztosítási szerződés fogalmának Ptk. általi meghatározása értelmében a biztosító elsődleges és szükségszerűen teljesítésre kerülő főszolgáltatása a rendelkezésre állás mint praestare jellegű szolgáltatás, amely akkor is teljesítésre kerül, ha nem következik be biztosítási esemény, és a biztosító főszolgáltatása nem fordul át a szerződésben meghatározott (dare jellegű) szolgáltatást teljesítésének kötelezettségébe – mindazonáltal a biztosítási szerződésnek a biztosító kettős főszolgáltatásáról teljeskörűen kell rendelkeznie, azaz a rendelkezésre állás mellett azt is meg kell határoznia, hogy mely biztosítási esemény bekövetkezése váltja ki a szerződésben ugyancsak rögzített, de a biztosítási esemény bekövetkezésétől való függőség következtében nem minden biztosítási szerződés esetén teljesítendő szolgáltatás biztosító általi teljesítésének kötelezettségét.

A biztosítási szerződés egy, a Ptk.-ban nevesített, az ott rögzítettek figyelembevételével megköthető aleatorikus, egyfajta szerencseelemet magában foglaló, a véletlent jelentős szerephez juttató szerződés, amely visszterhes, azaz a biztosító főszolgáltatása feltételezi a szerződő fél főszolgáltatását (a biztosítási díj megfizetését), s amellyel összefüggésben érvényesülést kíván (pl. a biztosító által átvállalt kockázat érdemi növekedése vagy éppen az alul- és túlbiztosítás esetén) a díjekvivalencia elve, az, hogy a biztosítási díj és a biztosító által átvállalt kockázat egyensúlyban legyen azzal, hogy az egyedi biztosítási szerződés esetén sem hagyható figyelmen kívül a biztosító által megkötött szerződések révén létrejövő veszélyközösség, azaz az azonos vagy hasonló kockázatoknak kitett személyek közösségének [vö. Bit. 4. § (1) bekezdés 11. pont] léte.

A biztosítási szerződés egy konszenzuális, vagyis a felek megállapodásán nyugvó szerződés, ugyanakkor nem feledhető, hogy a felek egyenrangúsága, illetőleg az ezen egyenrangúságon alapuló megállapodás általában csak illuzórikus, mivel a biztosító több szempontból (gazdaságilag, szakmailag, információval való ellátottságban stb.) fölényben van a vele szerződőkkel, s mindenekelőtt a fogyasztónak minősülő szerződőkkel szemben. Különösen élesen mutatkozik meg ez az általános szerződési feltételek alapján megkötésre kerülő (e szempontból adhéziós szerződésnek minősülő) biztosítási szerződések esetében, amelyekkel kapcsolatban indokolt egy fokozott állami beavatkozás, mindenekelőtt a felek tényleges egyenrangúságának hiányában a biztosító ügyfelei szempontjából hátrányos tartalmú szerződések létrejöttéhez vezető szerződési szabadság korlátozását illetően.

A biztosítási szerződés nem kártérítési, hanem szerződéses kötelmet létesít, így nem érvényesül például a teljes kártérítés elve, tekintettel arra, hogy a szerződéses jogviszony keretei között a felek szabadon megállapodhattak a biztosítási káreseménnyel okozott kár megtérítésének a módjában, mértékében és egyéb feltételeiben [EBH2005. 1209. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.VIII.20.730/2005.)], így a biztosítóval szemben indított per tárgya nem is kártérítés, hanem biztosítási szolgáltatás teljesítése {BH2021. 105. (Kúria Pfv.V.20.104/2020/4.) [62] pont}.

A biztosítási szerződés fogalmát nem tartalmazza az uniós szabályozás, így a Szolvencia II irányelv sem. A Szolvencia II irányelv végrehajtási rendelet 18. cikke ugyanakkor rendelkezik arról, miként kell meghatározni a biztosítási (és a viszontbiztosítási) szerződés határát. Főszabály szerint a szerződéssel kapcsolatos minden kötelezettség, beleértve a biztosító a szerződés hatályának megújítására vagy kiterjesztésére vonatkozó jogaihoz vagy a befizetett díjakhoz kapcsolódó kötelezettségeket is, a szerződés részét képezi, a rendeletben meghatározott kivételekkel. Így például nem képezik a biztosítási szerződés részét az olyan kötelezettségek, amelyek nem már befizetett díjakhoz kapcsolódnak, kivéve, ha a vállalkozás a díj megfizetésére tudja kötelezni a szerződőt, amennyiben a következő feltételek teljesülnek: a szerződés nem biztosít térítést a biztosított személyt kedvezőtlenül érintő meghatározott bizonytalan eseményre, és a szerződés nem tartalmaz a szolgáltatásokra vonatkozó pénzügyi garanciát. Ha egy biztosítási szerződés két részre osztható fel, és a két rész közül az egyik megfelel e követelményeknek, az adott rész díjaihoz nem kapcsolódó olyan kötelezettségek, amelyeket már megfizettek, nem képezik a szerződés részét, kivéve, ha a vállalkozás az adott rész jövőbeli díjának megfizetésére tudja kötelezni a szerződőt.

A biztosítási közjogi szabályozásban a biztosítási szerződés mellett megjelenik a biztosítási tevékenység, a biztosítási termék és a biztosítási ügylet fogalma is [ez utóbbi kapcsán lásd pl. Bit. 138. § (6) bekezdés]. A biztosítási tevékenység fogalmára a későbbiekben külön is kitérünk, itt csak megjegyezzük, hogy a Bit. ismeri a biztosítási termék intézményét is. A biztosítási termék meghatározott biztosítási kockázatokra vagy kockázatcsoportokra kidolgozott feltétel- és teljesítési rendszer [Bit. 4. § (1) bekezdés 10. pont]. A biztosítónak valamennyi terjeszteni kívánt termék esetében el kell készíteni a Bit. 3. mellékletben foglaltak szerinti terméktervet [Bit. 132. § (1) bekezdés], azaz a meghatározott veszélyközösségre kialakított, a biztosító által terjeszteni kívánt biztosítási termék alkalmazhatóságáról kidolgozott tervet, amelynek tartalmi követelményeit a 3. melléklet tartalmazza [Bit. 4. § (1) bekezdés 98. pont]. A Bit. 3. melléklete alapján a biztosítási termékekhez olyan terméktervet kell készíteni, amely tartalmazza a melléklet szerinti tartalmi elemeket magában foglaló díjkalkulációt, az előírt ún. kiegészítő adatokat (3 évre előre becsült tervezett állomány darabszám és állománydíj, a várható díjbevétel stb.), valamint a biztosítási szerződési feltételeket.

5. A szerződési szabadság a biztosítási szerződés esetén

A polgári jogviszonyokban, így a biztosítási szerződések körében is a Ptk. 6:59. § (1)–(2) bekezdése alapján a felek szabadon köthetnek szerződést, szabadon választhatják meg a másik szerződő felet, szabadon állapíthatják meg a szerződés tartalmát, és a szerződéseknek a felek jogaira és kötelezettségeire vonatkozó szabályaitól főszabály szerint egyező akarattal eltérhetnek.

A szerződési szabadság az Alaptörvény M) cikke alapján élvez védelmet.

Az Alaptörvény M) cikk (1) bekezdése rögzíti, hogy Magyarország gazdasága az értékteremtő munkán és a vállalkozás szabadságán alapszik.

Az Alkotmánybíróság megerősítette, hogy gyakorlata szerint a piacgazdaság két létfontosságú eleme a vállalkozás és a verseny szabadsága. Az Alkotmánybíróság szerint a piacgazdaság és így az Alaptörvény M) cikke által védett vállalkozás és verseny szabadsága működésének elengedhetetlen feltétele a szerződési szabadság, amely ennek következtében szintén élvezi az Alaptörvény védelmét. Ezt támasztják alá a szerződési szabadságnak a Ptk.-ban foglalt garanciális szabályai is. Amint azt a 3192/2012. (VII. 26.) AB határozat ismerteti, az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlata során a Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény (az Alkotmány) 9. § (1) bekezdésének rendelkezéséből vezette le a szerződési szabadság jogát. E rendelkezés kimondta, hogy Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság, amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és egyenlő védelemben részesül. Az Alkotmánybíróság kimondta, hogy az Alkotmány 9. § (1) bekezdése a magyar gazdaságot a tervezés előnyeit is felhasználó piacgazdaságnak minősíti. A piacgazdaság lényegi eleme a szerződési szabadság [13/1990. (VI. 18.) AB határozat]. A 2012. január 1-jén hatályba lépett Alaptörvény az Alkotmány 9. § (1) bekezdésében megfogalmazott piacgazdaságra utalást kifejezett módon nem tartalmazza, e szövegszerű változás azonban nem jelenti azt, hogy a szerződési szabadság – amely jellegénél fogva szoros kapcsolatban áll a vállalkozás szabadságával is – ne élvezné a továbbiakban az Alaptörvény védelmét. A piacgazdaságra való utalás mellőzése ugyanis annak következményeként értékelhető, hogy – ellentétben a szocialista tervgazdálkodásból a piacgazdaságra történő áttérés időszakával – e körülmény külön hangsúlyozása napjainkra szükségtelenné vált {3192/2012. (VII. 26.) AB határozat [15]–[21] pont. Az Alkotmánybíróság például a 22/2018. (XI. 20.) AB határozat [34] pontban is megerősítette, hogy töretlen gyakorlata szerint a szerződési szabadság az Alaptörvény M) cikke alapján védelmet élvez}.

A biztosítási szerződések esetében a feleket megillető szerződési szabadság több vonatkozásában korlátozódik az állam beavatkozása révén.

Az Alkotmánybíróság már a 32/1991. (VI. 6.) AB határozatban rámutatott, a szerződési szabadság ugyan a piacgazdaság egyik lényegi eleme, amely azonban alkotmányos alapjognak nem tekinthető. Alkotmányos alapjogi státusa a szerződési szabadságnak önálló alkotmányos jogként való felfogásából sem következik. Következésképpen a szerződési szabadságra az alkotmányos alapjogi értékrendben helyet foglaló jogosultságokra vonatkozó sérthetetlenségi, érinthetetlenségi alkotmányos tétel sem irányadó. A szerződési szabadság – a fent kifejtettek szerint – alkotmányosan még lényegi tartalmát illetően is korlátozható, amennyiben a korlátozás végső eszközének fennállnak az alkotmányos indokai.

A szerződési szabadság tehát az Alaptörvény M) cikke alapján védelmet élvez, azonban mivel önálló alkotmányos jognak, de nem alapvető jognak minősül, ezért nem alkalmazandó rá az alapvető jogok korlátozhatóságáról rendelkező I. cikk (3) bekezdése sem, vagyis a szerződési szabadságnak még lényeges tartalma is korlátozható, korlátozása pedig akkor lehet Alaptörvény-ellenes, ha a korlátozásnak nincs alapos oka, a korlátozás nem észszerű {33/2015. (XII. 3.) AB határozat [24] pont}. A szerződési szabadság korlátozásának alkotmányossága tehát nem az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése alapján, hanem – figyelemmel a közérdekre is – az észszerűségi tesztet alkalmazva bírálandó el.

Az Alkotmánybíróság szerint a szerződésekbe történő beavatkozás lehetősége és a szerződési szabadságnak a nemzetközi jog-összehasonlításban is felismerhető korlátozása összefügg azzal, hogy az állami szerveknek a szerződésekkel kapcsolatos magatartása a gazdasági élet változásai folytán korunkban világviszonylatban lényegesen megváltozott. Az állam a polgári jogi szerződések fontos tényezőjévé vált. Az állam ma már sok esetben nem ad teljesen szabad teret a felek megállapodásának, hanem törvényekben, rendeletekben meghatározott szabályok útján különféle korlátokat szab a megállapodásoknak, és meghatározza a szerződések tartalmát, amelytől a felek nem térhetnek el. A szerződések területén tehát nagy átalakulás megy végbe, a szerződések „közjogiasodnak”. Nemzetközi tapasztalatok egyértelműen mutatják, hogy összgazdasági, továbbá nemzetgazdasági szempontok a szerződési szabadság közérdekű korlátozását esetenként szükségessé teszik. A fejlett kortársi jogrendszerekben ilyen korlátozási területek különösen a versenykorlátozások joga, a kartelljog, a gazdasági erőfölénnyel való visszaélés, a szervezeti egyesülések ellenőrzése, az árszabályozás, a szabványszerződések, a környezetvédelem, a fogyasztóvédelem stb. területei. E szabályozási körökben gyakran kétségessé válik a felek szerződéskötési szabadsága, a szerződések tartalmának a felek részéről történő meghatározása, sőt a szerződések tartalmának változatlanul maradása is [32/1991. (VI. 6.) AB határozat].

Az Alkotmánybíróság azt is aláhúzta, hogy a személyek szerződési akaratának korlátlan érvényre juttatását a polgári jog szabályai nem teszik lehetővé, és ilyen követelményt nem támaszt az Alaptörvény sem. Az eltérést nem engedő (kógens) jogszabályi rendelkezéseken túl elvi korlátja a szerződési szabadságnak az, hogy jogszabály a szerződés egyes tartalmi elemeit meghatározhatja, de az is, hogy jogszabály szerződés kötését kötelezővé teheti [43/1991. (VII. 12.) AB határozat].

A biztosítási szerződés esetén ez az állami beavatkozás megmutatkozik például a szerződés tartalma felek általi meghatározhatóságának korlátozását illetően, amikor a Ptk. rögzíti a fogyasztói biztosítási szerződések egyoldalúan kógens szabályait, azt, hogy ha a szerződő fél fogyasztó, akkor a szerződés csak a szerződő fél, a biztosított és a kedvezményezett javára térhet el a Ptk. Hatodik Könyv XXII. Címének a Ptk. 6:455. §-ában meghatározott rendelkezéseitől (lásd még a Ptk. 6:456. §-t).

A szerződési szabadság korlátozásának másik példájaként említhetők a biztosításkötési kötelezettséget előíró jogszabályi rendelkezések. A szerződéskötés előírását közérdekű célok indokolhatják, így például a kártelepítés biztosítási úton történő megoldása társadalmi érdek lehet bizonyos tevékenység folytatóinál (például gépjármű-üzemben tartóknál) vagy meghatározott foglalkozás gyakorlásánál (például ügyvédeknél, közjegyzőknél). Ezekben az esetekben a tevékenység folytatóját vagy a foglalkozás gyakorlóját biztosítási szerződés megkötésére jogszabály kötelezi (lásd a Ptk. 6:70. §-ához fűzött indokolást).

A szerződési szabadság egyfajta korlátozásának is minősíthető az is, amikor az állami szabályozás egyes biztosítók számára nem teszi lehetővé valamely biztosítási szerződések megkötését. Erre példaként hozható, hogy a Bit. 204. § (1) bekezdés c) pontja értelmében egy biztosító akkor minősülhet kisbiztosítónak és tevékenykedhet a kisbiztosítókra alkalmazandó szabályok szerint, ha nem folytat felelősség-, hitel- és kezesi biztosítási kockázatokat fedező biztosítási tevékenységet (kivéve, ha azok a Bit. 47. §-ban meghatározottak szerint kiegészítő kockázatnak minősülnek).

6. A biztosítási szerződési jog forrásai

A biztosítási szerződési jog áttekintésének alapját a Ptk. Hatodik Könyv XXII. Címe képezi, mindazonáltal az elsődlegesen a Ptk. által szabályozott biztosítási szerződések esetében nem feledhető, hogy a szerződések kapcsán nemcsak a Ptk., hanem a hazai és az uniós biztosítási közjogi jogszabályok rendelkezései is alkalmazandók, így például a biztosítót a szerződő fél irányában terhelő tájékoztatási kötelezettség vonatkozásában, de a Bit. elsődlegesen szerződési jogi rendelkezéseket is tartalmaz [pl. a Bit. 122. § (1) bekezdés az életbiztosítási szerződés esetén a fogyasztónak minősülő szerződő félnek felmondási jogot biztosít]. Nem feledhető tehát, hogy például a Bit. szabályozási területe komplex, közjogi és magánjogi szabályokat egyaránt magában foglal [vö. BH2008. 17. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.VIII.20.721/2007.)]. Ennek megfelelően megítélésünk szerint a biztosítási szerződések szabályozásának áttekintése nem korlátozódhat a Ptk. rendelkezéseinek e rendelkezések joggyakorlatának az ismertetésére, hanem szükséges más jogszabályok biztosítási jogviszonyt érintő előírásainak a megjelenítése is.

A biztosítási szerződésre relevanciával bíró szabályozás nem szorítkozik tehát a biztosítási szerződési jog, illetőleg a szűkebb értelemben vett hazai és uniós biztosítási ágazati szabályozás rendelkezéseire, amelyre példaként említhetők a biztosítási szerződés megkötésének kötelezettségét előíró jogszabályok, illetőleg egyes különös szabályozás alá eső biztosítások (pl. az exporthitel-biztosítást).

Külön kiemelendő a tisztességtelen szerződési feltételekre vonatkozó szabályozás is, jelezve, hogy az ezzel kapcsolatos szabályozás a Ptk.-ban került elhelyezésre, mindazonáltal mivel a rendelkezések az uniós jog átültetését szolgálják, a Ptk.-ban foglaltak alkalmazása során is megkerülhetetlen az EUB értelmezése. A Kúria is hangsúlyozta a tisztességtelen általános szerződési feltételek érvénytelenségének szabályait illetően, azokat a Ptk. a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK tanácsi irányelv rendelkezéseit alapul véve szabályozza, ezért a Ptk. szabályainak értelmezésénél figyelemmel kell lenni az EUB határozataira {Kúria Pfv.V.20.152/2020/7. [39] pont}, de a Kúria erre mutatott rá a Ptk. 6:102. § (1) bekezdésével kapcsolatban is (amely szerint tisztességtelen az az általános szerződési feltétel, amely a szerződésből eredő jogokat és kötelezettségeket a jóhiszeműség és tisztesség követelményének megsértésével egyoldalúan és indokolatlanul a szerződési feltétel alkalmazójával szerződő fél hátrányára állapítja meg). A Kúria kiemelte: a Ptk. e rendelkezésének a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK tanácsi irányelv 3. cikk (1) bekezdésén nyugvó szabályozásának értelmezése során az EUB gyakorlatára is figyelemmel kell lenni {Kúria Gfv.30.043/2022/4. [36] pont}. Amint azt a Fővárosi Ítélőtábla összefoglalta, az általános szerződési feltételek tisztességtelenségének vizsgálata során abból kell kiindulni, hogy az uniós jog a Lisszaboni Szerződést jóváhagyó kormányközi konferencia Záróokmányának 17. számú mellékletében vállaltak szerint elsőbbséget élvez minden tagállamban. Ebből következően a nemzeti, adott esetben a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK tanácsi irányelv átültetéséről gondoskodó jogszabályokat az EUB 14/83. Sabine von Colson és Elisabeth Kamann ítéletében kifejtettek szerint a bíróságok az irányelv szövegének és céljának megfelelően kötelesek értelmezni. A Ptk. tisztességtelen szerződési feltételekre vonatkozó szabályai az irányelv harmonizálását szolgálják [Ptk. 8:6. § q) pont], így azokat az uniós joggal összhangban, az uniós jog elsőbbségére és az EUB ítélkezési gyakorlatára tekintettel kell alkalmazni. Az EUB előzetes döntéshozatali eljárásban kifejtett álláspontja a tagállami bíróság számára kötelező jelleggel magyarázza és pontosítja az uniós jogszabály jelentését és terjedelmét, ahogy azt annak hatálybalépésétől kezdődően értelmezni és alkalmazni kell {Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.166/2022/5. [105] pont}.

A fentiek alapján kiemelendő, a biztosítási jog összetett volta azt is eredményezi, hogy a szabályozás értelmezése és alkalmazása során figyelemmel kell lenni arra, hogy az uniós jog átvételét szolgáló hazai rendelkezések értelmezésében meghatározó az uniós jog, illetőleg az EUB jogértelmezése, amely azt eredményezi, hogy például a fogyasztók érdekeinek védelmét szolgáló rendelkezések esetében egy jóval kiterjesztőbb, a fogyasztói érdekek védelme vonatkozásában szigorúbb megközelítés alkalmazandó, mint a Ptk. nem uniós jogot átültető előírásai vonatkozásában.

Az uniós jogot átültető rendelkezések vonatkozásában tehát az EUB gyakorlata, jogértelmezése meghatározó jelentőséggel bír. Az előzetes döntéshozatali eljárás az uniós jog olyan intézménye, amelynek jelentős a nemzeti joggyakorlatra gyakorolt hatása, köszönhetően annak, hogy az EUB előzetes döntéshozatali eljárásban hozott ítéletei értelmezik az uniós jog rendelkezéseit. Értelemszerűen a „közösségi hűség elve” is megköveteli a tagállamok bíróságaitól, hogy a közösségi jogszabályokat az EUB vonatkozó joggyakorlata alapján értelmezzék és alkalmazzák [lásd az előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezése körében hozott végzések elleni fellebbezések elbírálásáról és a kezdeményezési kötelezettségről szóló 1/2009. (VI. 24.) PK–KK közös véleményt]. Az előzetes döntéshozatal intézménye így túlmutat az adott nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő konkrét ügy (az alapügy) keretein, hiszen alkalmas arra, hogy a tagállamok ítélkezési gyakorlatát, illetve az adott uniós jogi rendelkezés, valamint az uniós rendelkezést a nemzeti jogba átültető nemzeti jog alkalmazásának irányát meghatározza. Mindemellett az EUB értelmezése a jogalkotásra is hatással bír, hiszen a tagállamok belső jogszabályaikat teljes harmonizáció hiányában is az uniós jog tiszteletben tartásával kötelesek kialakítani. Ezzel összefüggésben kiemelendő egyrészt az uniós szabályozás tényleges érvényesülésének elve, másrészt az uniós jog egységes alkalmazásának a követelménye. A tagállamok az uniós jog tiszteletben tartása mellett kötelesek gyakorolni meglévő szabályozási hatásköreiket, egyebek között szem előtt tartva, hogy a jogalanyok uniós jogból származó jogainak gyakorlását nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé [lásd pl. C–567/13. Baczó és Vizsnyiczai ítélet, 42. és 49. pont, C–169/14. Sánchez Morcillo és Abril García ítélet, 31. és 34. pont]. Ez például azt eredményezi, hogy a tagállamok nemzeti rendelkezései nem akadályozhatják kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási irányelvek hatékony érvényesülését [vö. pl. C–22/12. Haasová ítélet, 41–42. pont, C–277/12. Drozdovs ítélet, 33. és 53. pont, C–371/12. Petillo ítélet, 30. és 32. pont].

Felhívjuk a figyelmet arra is, hogy az uniós jogi szabályozás a biztosítás területén nem korlátozódik az irányelvi szintű szabályozásra, hanem közvetlenül alkalmazandó uniós rendeletek is tartalmaznak a biztosítási jogviszonyra irányadó rendelkezéseket (pl. a lakossági befektetési csomagtermékekkel, illetve biztosítási alapú befektetési termékekkel kapcsolatos kiemelt információkat tartalmazó dokumentumokról szóló 1286/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet).

A fentiek alapján tehát a biztosítási szerződési jog legfontosabb forrásai:

– a Ptk., egyrészt a Ptk. Hatodik Könyv XXII. Címe, másrészt a Ptk. többi, releváns rendelkezése (pl. alapelvek, a kötelmi és a szerződési jog általános szabályai, az általános szerződési feltételekre és tisztességtelen szerződési feltételekre irányadó rendelkezések);

– a Kgfb. tv. a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződések esetén;

– a Bit. és a Bit. felhatalmazása alapján meghozott rendeleteknek a biztosítási szerződési jogviszonyt érintő rendelkezései;

– a közvetlenül alkalmazandó uniós jogszabályok.

A biztosítási szerződések jogára közvetlenül irányadó szabályozás esetében több törésvonal azonosítható, melyek közül kiemeljük

– egyrészt az elsősorban a Ptk. (vagy az 1959-es Ptk.) és az elsősorban a Kgfb. tv. által szabályozott biztosítási szerződések megkülönböztetését azzal, hogy a Kgfb. tv. több vonatkozásban nemcsak a Ptk.-tól eltérő előírásokat tartalmaz, hanem több kérdésben mintegy tovább is élteti az 1959-es Ptk. szabályozását [a Kgfb. tv. 8. § (5) bekezdése szerint a szerződésre a Ptk. rendelkezései akkor alkalmazhatók, ha a Kgfb. tv. eltérő rendelkezést nem tartalmaz],

– másrészt az elsősorban a Ptk. alá eső biztosítási szerződések esetén a fogyasztói biztosítási szerződések és nem fogyasztói biztosítási szerződések megkülönböztetését azzal, hogy az elsődlegesen a Kgfb. tv. által szabályozott biztosítási szerződések esetén a szerződő fél fogyasztói minősége nem bír meghatározó jelentőséggel,

– harmadrészt az uniós jog átültetését szolgáló előírások és az e körbe nem tartozó rendelkezések megkülönböztetését azzal, hogy az uniós jog átültetését szolgáló előírások értelmezése és alkalmazása során megkerülhetetlen az uniós jog és az EUB gyakorlatának a szem előtt tartása.

7. A Ptk. Hatodik Könyv XXII. Cím

A Ptk. Hatodik Könyvének biztosítási szerződésekről szóló XXII. Címe az alábbi fejezetekből áll:

– a biztosítási szerződés általános szabályai,

– a kárbiztosítási szerződés, azon belül a kárbiztosítási szerződés általános szabályai és a felelősségbiztosítási szerződés,

– az összegbiztosítási szerződések, azon belül az összegbiztosítási szerződések általános szabályai, az életbiztosítási szerződés és a balesetbiztosítási szerződés,

– az egészségbiztosítási szerződés.

8. Alapelvek

8.1. Polgári jogi alapelvek érvényesülése

A biztosítási szerződéssel kapcsolatban is érvényesülnek a polgári jogi viszonyokra irányadó alapelvek, így az értelmezési alapelv, amely szerint a Ptk. rendelkezéseit Magyarország alkotmányos rendjével összhangban kell értelmezni, illetve a polgári jogi viszonyokra vonatkozó jogszabályokat a Ptk.-val összhangban kell értelmezni (Ptk. 1:2. §), és az elvárható magatartás elve, amelynek értelmében ha a Ptk. eltérő követelményt nem támaszt, a polgári jogi viszonyokban úgy kell eljárni, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható.

A biztosítási szerződések kapcsán érvényesülést kíván a jóhiszeműség és tisztesség elve is. A Ptk. a polgári jogi viszonyok vonatkozásában objektív zsinórmértékként, általános jelleggel fogalmazza meg a jóhiszeműség és tisztesség elve érvényesülésének követelményét: a jogok gyakorlása és a kötelezettségek teljesítése során a felek a jóhiszeműség és tisztesség követelményének megfelelően kötelesek eljárni [Ptk. 1:3. § (1) bekezdés]. Ez az általános követelmény a polgári jogi viszonyokban akkor érvényesül, ha a Ptk. ettől eltérő elvárást, mércét nem állapít meg – mint az történik például a veszélyes üzemi kártérítési felelősség alóli kimentéshez: a Ptk. 6:535. § (1) bekezdése alapján aki fokozott veszéllyel járó tevékenységet folytat, köteles az ebből eredő kárt megtéríteni, s akkor mentesül a felelősség alól, ha bizonyítja, hogy a kárt olyan elháríthatatlan ok idézte elő, amely a fokozott veszéllyel járó tevékenység körén kívül esik.

A jóhiszeműség követelménye a biztosítás esetében sem tehető félre, és nem is kerülhető meg [vö. 83/2011. (XI. 10.) AB határozat]. A szerződéses kapcsolatokat alapvetően meghatározó alapelv kizárja például az olyan jogértelmezést, amellyel a biztosítási kárrendezés gyors és alapos lebonyolításához fűződő érdekek a jogosult sorozatos szerződésszegő magatartása folytán jelentős sérelmet szenvedhetnének [EBH2007. 1697. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.VIII.21.901/2007.)].

A biztosítási szerződések esetében a szerződési jog alapelvei is érvényesülnek, így például a visszterhesség vélelme, amely szerint a szerződéssel kikötött szolgáltatásért – ha a szerződésből vagy a körülményekből más nem következik – ellenszolgáltatás jár (Ptk. 6:61. §), valamint az együttműködési és tájékoztatási kötelezettség, mely kötelezettség egyes elemeit nemcsak a biztosítási szerződési jog, hanem a biztosítási közjogi jogszabályok bontják ki.

8.2. A felek együttműködési kötelezettsége

A feleket főszolgáltatásaik teljesítése mellett más kötelezettségek is terhelik, így a szerződés megkötése előtt és a szerződés teljesítése során együttműködési kötelezettség is.

A Ptk. 6:62. § (1) bekezdés értelmében a felek kötelesek a szerződéskötési tárgyalások alatt, a szerződés megkötésénél, fennállása alatt és megszüntetése során együttműködni, és tájékoztatni egymást a szerződést érintő lényeges körülményekről. E kötelezettség megsértése esetén

– ha a szerződés létrejön, a kötelezettségét megsértő fél köteles a másik fél ebből származó kárát a szerződésszegéssel okozott károkért való felelősség általános szabályai szerint megtéríteni;

– ha a szerződés nem jön létre, a kötelezettségét megsértő fél köteles a másik fél ebből származó kárát a szerződésen kívül okozott károkért való felelősség általános szabályai szerint megtéríteni [Ptk. 6:62. § (3) és (5) bekezdés, illetve pl. BH2007. 48., amely megerősítette, hogy a biztosítási szerződés megkötése előtti tájékoztatási és együttműködési kötelezettség megszegése – a szerződéskötés elmaradása esetén – alapul szolgálhat a szerződésen kívüli károkozás szabályainak alkalmazására (Legfelsőbb Bíróság Pfv.VIII.20.327/2006.)].

A biztosítási szerződés tartalmát főszabály szerint a felek szabadon állapíthatják meg [Ptk. 6:59. § (2) bekezdés], így a biztosítási védelem terjedelme vonatkozásában különös jelentősége annak van, hogy ténylegesen miben állapodtak meg. A felek érdekei között eltérések lehetnek, hiszen például kárbiztosítás esetén a biztosított vállalkozásnak az a célja, hogy a tevékenysége egészét biztosítsa, míg a biztosító nem érdekelt olyan kár megtérítésében, amely a biztosított elvárható magatartása mellett elkerülhető (például ilyen az a kár, ami a fuvarozáshoz használt eszköz nem megfelelő műszaki állapota miatt következik be). A feleknek a szerződéses szándékukat és céljukat egymás tudomására kell hozniuk. Ezzel összefüggésben ugyanakkor figyelembe kell venni, hogy a Ptk. 6:62. §-a az 1959-es Ptk. 205. § (3) bekezdésétől eltérően a szerződés megkötése során tanúsítandó együttműködési kötelezettséggel összefüggésben nem írja elő, hogy a feleknek figyelemmel kell lenniük egymás jogos érdekeire is. A Ptk. ilyen elvárást már nem fogalmaz meg. A régi szabályozással szemben abból indul ki, hogy – a piacgazdaság követelményeinek megfelelően – a felek saját érdekeikkel maguk vannak tisztában, azt ők képviselhetik, védhetik meg leghatékonyabban. Ez ugyanakkor nem változtat azon, hogy például a szerződő félnek (biztosítottnak) a biztosító tudomására kell hoznia a szerződéssel elérni kívánt célját {BH2021. 283. (Kúria Pfv.V.20.265/2020/10.) [51] és [52] pont}.

Az együttműködési kötelezettség nemcsak a biztosítót terheli, ezért például ha a szerződő fél számára az általános szerződési feltételek (a szabályzat) rendelkezése alapján egyértelművé kellett hogy váljon, nyaraló (hétvégi ház) ingatlanra kötött otthonbiztosítást, miközben a szerződés nyújtotta biztosítási fedezet csak állandóan lakott épületekre terjed ki, úgy őt is terheli az együttműködési kötelezettség, tisztázandó az ellentmondást [vö. Kúria Pfv.V.20.837/2016/4., illetve az együttműködési kötelezettség kapcsán lásd még pl. BH1997. 481. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.IV.21.356/1996.)].

A biztosító vonatkozásában az őt terhelő együttműködési kötelezettség szabályozása és gyakorlata kiterjedtebb, mint a szerződő fél vagy a biztosítási jogviszony más szereplője esetén, így például a Ptk. általános szabályai mellett a szerződő fél (biztosított) biztosítási szerződéssel kapcsolatos igényeinek feltárása kapcsán külön rendelkezések irányadók.

A felek együttműködési kötelezettségének kérdése felmerült például abban az esetben, amikor a biztosító a biztosítási ajánlatot elfogadta, arról a kötvényt és a biztosítási díjról a számlát kiállította, azonban azt a szerződő fél nem kapta meg, és ezért a biztosító a vele szembeni igényt arra hivatkozással utasította el, hogy a biztosítási díjat a kiküldött számla esedékességének határidejéig a szerződő fél nem fizette meg, s ezért a kár bekövetkezésének idején a biztosító nem állt fedezetben díj nemfizetés következtében. A Kúria kiemelte, az együttműködési kötelezettség nem egyoldalú, vagyis nem kizárólag a szerződő félnek kellett volna utánajárnia, miért nem kapott számlát, hanem a biztosító kötelezettségét is jelenti, hogy tisztázza, a számla általa tudott megküldése ellenére az esedékesség leteltét követően a szerződő fél miért nem teljesített. A Kúria idézte azon álláspontot, amely szerint a számla kiállítása és kézbesítése közbenső intézkedésként a jogosult kötelezettsége, ha ezt nem teljesíti – illetve teljesítését bizonyítani nem tudja –, szerződésszegést a jogosult követ el, amelynek következményei őt terhelik. A kézhezvétel időpontjának bizonytalansága csak akkor esik a kötelezett terhére, ha ez olyan okra vezethető vissza, amelyért a kötelezett – és nem a jogosult – a felelős {Kúria Pfv.V.22.585/2017/14. [37] pont}.

A biztosító együttműködési kötelezettsége arra is kiterjed, hogy a biztosító (illetve képviselője) tájékoztassa a másik felet a biztosítási szerződés megkötésével kapcsolatos alaki követelményekről, felhívva például a biztosítási ajánlatot tevő figyelmét arra, hogy ha azt képviselője útján kívánja megtenni, akkor a képviselőnek a jogszabályi előírásoknak megfelelő meghatalmazással kell rendelkeznie [vö. BH2002. 266. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.VIII.23.283/1998.)].

A joggyakorlat köréből további példaként megemlíthető, hogy a Legfelsőbb Bíróság rámutatott, a casco biztosítási szerződés megkötése során a biztosító ügynökének, illetve ezáltal a biztosítónak az együttműködési és tájékoztatási kötelezettsége kiterjedt arra is, hogy a gépjármű átvétele alkalmával figyelmeztesse a szerződő felet a kulcsok számának jelentőségére és az ebben rejlő kockázat mértékére. Ennek elmulasztása kellő alapul szolgál a biztosító kártérítési kötelezettségének megállapításához [BH2004. 109. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.VIII.22.188/2001.)]

A Ptk. 6:62. §-ának biztosító általi megsértése megállapítható volt akkor is, amikor a biztosító a szerződő felet nem tájékoztatta arról az utóbb tévesnek minősülő (másik kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási biztosítási fedezet fennálltára vonatkozó) adatról, amire alapozva a szerződés teljesítését megtagadta, nem tette lehetővé a számára az esetleges eltérés tisztázását, a nyilvántartási adatok korrekcióját. Az adott ügyben a szerződő fél a biztosító szerződésszegése miatt – az együttműködési kötelezettség megsértésére is figyelemmel – kártérítést követelt, amelynek jogalapja a Ptk. 6:62. § (3) bekezdése és a 6:183. §-on keresztül érvényesülő 6:180. § (2) bekezdése alapján fennállt, aminek megfelelően a kárt a biztosító a szerződésszegéssel okozott kárért való felelősség általános szabályai szerint köteles volt megtéríteni {Kúria Pfv.V.21.697/2018/5. [43] és [44] pont}.

Még korábbi jogszabályi környezetben hívta fel a Legfelsőbb Bíróság a felek együttműködési kötelezettségét előíró rendelkezést, megállapítva, hogy a biztonságtechnikai követelmények a lakásbiztosítási szerződésnek olyan lényeges ügyleti feltételei, amelyeket a biztosító ügyfelének a szerződéskötés alkalmával írásban, aláírásával is elismerten meg kell kapnia ahhoz, hogy azok a szerződés részévé váljanak. Ennek hiányában a mechanikai védelem esetleges hiányosságai az ügyféltől nem kérhetőek számon, és azokra hivatkozással a biztosító a szolgáltatási kötelezettség alól nem mentesülhet [BH2002. 437. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.VIII.22.773/1999.)].

A biztosítóra fokozott együttműködési kötelezettség hárul, ha a biztosított érték nem valamely vagyontárgy, hanem az emberi egészség. Az adott esetben a külföldi utazáson lévő biztosítottnál bélelzáródással ilyen sürgős szükséget magába foglaló, életveszélyes állapot következett be, amellyel a biztosítási esemény megvalósult. Ebben a helyzetben a Legfelsőbb Bíróság szerint a biztosítót (megbízottját, segítségnyújtó partnerét) egy vele szemben fokozott követelményeket támasztó, minőségileg más együttműködési kötelezettség terhelte, mely abból származott, hogy az adott biztosítási szerződéssel oltalmazott érték nem valamilyen vagyontárgy, hanem maga az emberi egészség volt. Emellett a biztosítótól az adott helyzetben elvárható magatartás meghatározása szempontjából arra is figyelemmel kellett lenni, hogy az elhalt biztosított megbetegedése nem egyszerűen külföldön, hanem egy idegen földrészen következett be, ahol a nyelvi nehézségek mellett a Magyarországtól való igen nagy távolság és az eltérő kulturális környezet is fokozta a biztosított kiszolgáltatottságát. Mindezek alapján a szerződés teljesítése terén a biztosítóra olyan kötelezettség hárult, amely szerint a biztosítottal, a házastársával és a kórházzal kölcsönösen együttműködve tegyen meg mindent annak érdekében, hogy a biztosított a szerződés szerint őt megillető életmentő orvosi beavatkozást – az orvosszakértői vélemény szerint az azonnali hasi műtétet – haladéktalanul megkaphassa [BH2001. 318. (Legfelsőbb Bíróság Pf.VIII.24.777/1999.)].

8.3. A biztosítási ágazati szabályozásban megfogalmazott egyes alapelvek

A biztosítási jogviszony feleinek kapcsolatára is kihatóan a biztosítási termékek terjesztése, az azokról történő kommunikálás vonatkozásában a Bit. a jóhiszeműség és tisztesség alá sorolandó, a biztosítók (a biztosításértékesítők) által teljesítendő alapelveket határoz meg, így előírva, hogy

– a biztosítóknak becsületesen, tisztességesen, szakszerűen, az ügyfeleik legjobb érdeke szerint kell eljárniuk [Bit. 130/A. § (1) bekezdés],

– a biztosítási termékekkel kapcsolatos marketingközleményeknek világosaknak, pontosaknak, közérthetőeknek, egyértelműeknek, nem félrevezetőeknek és tisztességeseknek kell lenniük, valamint a marketingközlemények marketingjellegének egyértelműen felismerhetőnek kell lennie (Bit. 158/A. §),

– a biztosítók nem hozhatnak olyan (különösen javadalmazással összefüggő) intézkedéseket, amelyek arra ösztönözhetik a biztosításértékesítőket, hogy bizonyos biztosítási terméket ajánljanak az ügyfélnek, amikor más, az ügyfél igényeinek jobban megfelelő biztosítási terméket is ajánlhatnának [Bit. 130/A. § (2) bekezdés],

– ha a biztosító a biztosítási termék közvetítése során a közvetítés körülményeiben jogszabálysértést (ideértve a biztosítási termék független biztosításközvetítő igénybevételével történő terjesztése során észlelt jogszabálysértést is) észlel, haladéktalanul köteles intézkedni a jogszabálysértés megszüntetése iránt [Bit. 130. § (1) bekezdés].

A Bit. a befektetési egységekhez kötött életbiztosítások tartalékainak fedezetéül szolgáló eszközök befektetése és kezelése kapcsán megköveteli, hogy a befektetés az ügyfél számára a befektetési politikával összhangban, szakszerű végrehajtás mellett, tisztességesen, átláthatóan, kellő gondossággal és az ügyfél érdekében valósuljon meg [Bit. 107. § (1) bekezdés f) pont].

9. A külföldi elemet tartalmazó biztosítási szerződésre alkalmazandó jog

A biztosítási jogviszony gyakorta tartalmazhat külföldi elemet, amelynek következtében kérdésként merül fel, hogy melyik állam jogát kell alkalmazni a biztosítási szerződésre. A szerződésen kívüli kötelmi viszonyok, így (adott esetben felelősségbiztosítási fedezetben részesülő) kártérítési kötelezettség kapcsán is jelentkezhetnek olyan külföldi elemek, amelyek szükségessé teszik az alkalmazandó jog meghatározását.

9.1. A Róma I. rendelet

A Róma I. rendeletet szerződéses kötelezettségekre kell alkalmazni polgári és kereskedelmi ügyekben olyan helyzetekben, amikor különböző országok joga között kell választani [Róma I. rendelet 1. cikk (1) bekezdés]. A Róma I. rendeletet kell tehát alkalmazni, ha a biztosítási jogviszony külföldi elemet tartalmaz. Nem terjed ki azonban a Róma I. rendelet hatálya a Konszolidált Életbiztosítási irányelv 2. cikkében [a Szolvencia II irányelv 2. cikkében] említett vállalkozásoktól eltérő szervezetek tevékenységéből eredő biztosítási szerződésekre, amelyek célja, hogy egy vállalkozáshoz, vállalkozáscsoporthoz, szakmai szervezethez vagy azok csoportjához tartozó munkavállaló vagy önálló vállalkozó halálesete, tevékenységének megszűnése, munkából eredő betegsége vagy balesete esetén juttatást nyújtson [Róma I. rendelet 1. cikk (3) bekezdés j) pont].

A Róma I. rendelet főszabályként a jogválasztás szabadságát fogalmazza meg, azaz a szerződésre a felek által választott jog az irányadó azzal, hogy a szerződés egészére vagy annak csak egy részére vonatkozó jogválasztásnak kifejezettnek kell lennie, vagy annak a szerződés rendelkezéseiből vagy az eset körülményeiből kellő bizonyossággal megállapíthatónak kell lennie [Róma I. rendelet 3. cikk (1) bekezdés]. Ha a szerződésre alkalmazandó jogról nem született megállapodás, akkor a szerződésekre alkalmazandó jogot a Róma I. rendelet 4. cikkében foglaltaknak megfelelően kell meghatározni, figyelemmel arra is, hogy egyes szerződésekre különös szabályok kerültek rögzítésre. E szerződések közé tartozik a biztosítási szerződés is, amely kapcsán a Róma I. rendelet 7. cikke különös szabályokat állapít meg. E különös szabályok alkalmazandók

– a nagy kockázatokra vonatkozó biztosítási szerződésekre [lásd Szolvencia II irányelv 13. cikk 27. pont, illetve Bit. 4. cikk (1) bekezdés 79. pont], függetlenül attól, hogy a fedezett kockázatok felmerülésének helye valamely tagállamban van-e. A nagy kockázatra vonatkozó biztosítási szerződésekre a felek által a Róma I. rendelet 3. cikke értelmében választott jog vonatkozik. Ha a felek nem választottak alkalmazandó jogot, a biztosítási szerződésre annak az országnak a jogát kell alkalmazni, amelyben a biztosító szokásos tartózkodási helye található. Ha az eset valamennyi körülménye alapján egyértelmű, hogy a szerződés nyilvánvalóan szorosabban kapcsolódik egy másik országhoz, akkor e másik ország jogát kell alkalmazni:

– minden egyéb biztosítási szerződésre, amely a tagállamok területén felmerülő kockázatok fedezésére szolgál.

Ez utóbbi szerződések esetén a felek kizárólag az alábbi jogokat választhatják:

a) bármely tagállam joga, amelyben a szerződés megkötésének időpontjában a kockázat felmerül;

b) a biztosítási kötvénytulajdonos [a szerződő fél] szokásos tartózkodási helye szerinti ország joga;

c) életbiztosítás esetén azon tagállam joga, amelynek a biztosítási kötvénytulajdonos [a szerződő fél] az állampolgára;

d) azon biztosítási szerződések esetén, amelyeknél a fedezett kockázatok olyan eseményekre korlátozódnak, amelyek egyetlen – a kockázat felmerülésének helyétől eltérő – tagállamban következhetnek be, e tagállam joga;

e) ha a biztosítási kötvénytulajdonos [a szerződő fél] üzleti, ipari vagy szabadfoglalkozású tevékenységet folytat, és a biztosítási szerződés e tevékenységekhez kapcsolódó két vagy több kockázatra is kiterjed, amelyek különböző tagállamban merülnek fel, bármelyik érintett tagállam joga, vagy a biztosítási kötvénytulajdonos [a szerződő fél] szokásos tartózkodási helye szerinti országnak a joga.

Ha az a), b) vagy e) pontban felsorolt esetekben az említett tagállam nagyobb szabadságot biztosít a biztosítási szerződésre alkalmazandó jog megválasztására, a felek élhetnek e szabadsággal.

Ha a felek nem választották meg a fentiek szerint az alkalmazandó jogot, akkor a szerződésre azon tagállam joga az irányadó, ahol a kockázat a szerződés megkötésének időpontjában felmerül.

Azokra a biztosítási szerződésekre, amelyek esetében valamely tagállam a kockázat fedezésére vonatkozó kötelező biztosítást ír elő, a következő kiegészítő szabályok alkalmazandók:

a) a szerződés nem elégíti ki ezt a kötelező biztosítást, kivéve, ha megfelel a kötelezettséget előíró tagállam által meghatározott, arra a biztosításra vonatkozó különös rendelkezéseknek. Ha kötelező biztosítás esetén a kockázat helye szerinti tagállam joga, illetve a biztosítási kötelezettséget előíró tagállamnak a joga egymásnak ellentmond, az utóbbit kell alkalmazni;

b) a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a biztosítási szerződésre a kötelező biztosítást előíró tagállam joga alkalmazandó.

Ha egy nem nagy kockázat fedezésére vonatkozó biztosítási szerződés egynél több kockázatot fedez, amelyek közül legalább egy valamely tagállamban, és legalább az egyik harmadik országban merül fel, a Róma I. rendeletben foglalt, biztosítási szerződésre vonatkozó különleges szabályok csak az adott tagállamban vagy tagállamokban felmerülő kockázatra vagy kockázatokra vonatkoznak.

A Róma I. rendelet 6. cikke különös szabályokat tartalmaz a fogyasztói szerződésre, azonban ez a cikk a biztosítási szerződésekre (tekintettel azok sajátosságaira) nem alkalmazandó, amint arra a Róma I. rendelet (32) preambulumbekezdése is felhívja a figyelmet.

9.2. A Róma II. rendelet

A Róma II. rendeletet a polgári és kereskedelmi ügyek területét érintő olyan szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra kell alkalmazni, amelyek több állam jogához kapcsolódnak [Róma II. rendelet 1. cikk (1) bekezdés].

A Róma II. rendelet alkalmazásában a kár magában foglalja a jogellenes károkozásból, a jogalap nélküli gazdagodásból, a megbízás nélküli ügyvitelből vagy a culpa in contrahendóból származó valamennyi következményt [a culpa in contrahendo körébe tartozik például a közzétételi kötelezettség megsértése és a szerződésre irányuló tárgyalások meghiúsulása, lásd a Róma II. rendelet (30) preambulumbekezdését]. A kárt okozó esemény magában foglalja a valószínűleg bekövetkező kárt okozó eseményeket is, illetőleg a kár magában foglalja a valószínűleg bekövetkező kárt is [Róma II. rendelet 2. cikk (1) és (3) bekezdés].

A jogellenes károkozás esetén a Róma II. rendelet 4. cikk rögzíti az általános szabályokat:

– ha a Róma II. rendelet másképp nem rendelkezik, a jogellenes károkozásból eredő szerződésen kívüli kötelmi viszonyra azon ország jogát kell alkalmazni, amelyben a kár bekövetkezik, függetlenül attól, hogy mely országban következett be a kárt okozó esemény, valamint függetlenül attól, hogy ezen esemény közvetett következményei mely országban vagy országokban következnek be;

– ha a károkozásért felelősnek tekintett személy és a kárt elszenvedő személy szokásos tartózkodási helye a kár bekövetkezésének időpontjában ugyanabban az országban található, a jogellenes károkozásra ezen ország jogát kell alkalmazni;

– ha az eset valamennyi körülménye alapján egyértelmű, hogy a jogellenes károkozás nyilvánvalóan szorosabban kapcsolódik egy, a fentiektől eltérő országhoz, akkor e másik ország jogát kell alkalmazni. Egy másik országgal fennálló nyilvánvalóan szorosabb kapcsolat alapulhat különösen a felek között már fennálló olyan jogviszonyon, így például szerződésen, amely szorosan kapcsolódik a szóban forgó jogellenes károkozáshoz.

A Róma II. rendelet 18. cikke akként rendelkezik, hogy a kárt elszenvedő személy követelését közvetlenül érvényesítheti a kártérítésért felelős személy biztosítója ellen, amennyiben a szerződésen kívüli kötelmi viszonyra alkalmazandó jog vagy a biztosítási szerződésre alkalmazandó jog így rendelkezik.

Egy, a Kúria által is elbírált ügyben a felperes nyergesvontatóból és félpótkocsiból álló járműszerelvénye idegenhibás balesetet szenvedett Németországban. A helyszínen rendőri intézkedés történt, majd a felperes járművét a rendőrség egy baden-badeni telephelyre szállíttatta. A gépjármű saját lábon történő hazahozatalára a helyszíni javítást követően került sor. A tárolás költsége a pótkocsi vonatkozásában 10 137,73 euró, míg a vontató vonatkozásában 9098,5 euró volt, az utóbbit a finanszírozó hitelezte meg a felperesnek. A felperes mindkét jármű vonatkozásában érvényes casco biztosítási szerződéssel rendelkezett, azzal kapcsolatban a káreseményt és az igényét be is jelentette. A biztosító a pótkocsit totálkárosnak minősítette és 1 494 727 forintot megfizetett a finanszírozónak. A vontató vonatkozásában a javítást végző szakszerviz részére 2 780 902 forintot teljesített. A vontató javítási költsége 3 089 891 forint volt. A felperes a sérült gépjárművek helyreállításáig egy másik gépjárműszerelvényt bérelt havi 2500 euró + áfa díj ellenében. Bérleti díj címén összesen 16 000 eurót fizetett meg. A károkozó gépjármű az alperesnél rendelkezett kötelező gépjármű-felelősségbiztosítással. A felperes a kárt bejelentette az alperes magyarországi kárrendezési megbízottjánál. A kárrendezési megbízott a káreseménnyel kapcsolatban 1 804 206 forintot fizetett meg több részletben tőke és kamat címén. A finanszírozó az alperessel szembeni követelését a felperesre engedményezte. A Kúria megállapította, hogy az eljárt bíróságok helyesen indultak ki abból, hogy a kárért felelős személy és a károsult közötti jogviszony a Róma II. rendelet hatálya alá tartozik, és a német jogot kell rá alkalmazni. Emlékeztetett rá, hogy a Róma II. rendelet 4. cikk (1) bekezdésében foglalt, a „jogellenes károkozásból eredő szerződésen kívüli kötelmi viszonyra” fordulatot az EUB úgy értelmezi, hogy az e rendelkezés szerint felhívott jog alkalmazandó a kártérítési kötelezettség fennállására és terjedelmére, függetlenül attól, hogy a károsult a károkozót vagy közvetlenül a biztosítót perli. A Róma II. rendelet 18. cikke értelmében pedig a szerződésen kívüli kötelmi viszonyra alkalmazandó jog vagy a biztosítási szerződésre alkalmazandó jog anyagi jogi szabályai alapján bírálható el, hogy a károsultat megilleti-e a közvetlen keresetindítási jog. A német jog lehetővé teszi a közvetlen keresetindítást a biztosítóval szemben {BH2019. 270. (Kúria Pfv.V.20.490/2018.) [1]–[3] és [20] pont}.

Az EUB is több ítéletében vizsgálta meg a Róma II. rendelet egyes rendelkezéseit, így például megállapítva, a Róma II. rendelet 4. cikk (1) bekezdését, 15. cikk h) pontját és 19. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a károsult jogaiba lépő harmadik személy károkozóval szembeni keresetére irányadó, ezen belül az e kereset elévülésének szabályait meghatározó jog főszabály szerint az e kár bekövetkezésének helye szerinti ország joga (C–264/22. Fonds de Garantie des Victimes des Actes de Terrorisme és d’Autres Infractions ítélet).

9.3. A nemzetközi magánjogról szóló törvény

Az Nmjtv. határozza meg, hogy külföldi elemet tartalmazó magánjogi jogviszonyokban melyik állam jogát kell alkalmazni, milyen szabályok szerint állapítják meg a magyar bíróságok joghatóságukat és milyen eljárási szabályok alapján járnak el, valamint milyen feltételekkel ismerhetők el és hajthatók végre a külföldi bíróságok által hozott határozatok. A törvény rendelkezéseit ugyanakkor csak olyan kérdésekben kell alkalmazni, amelyek nem tartoznak az Európai Unió általános hatályú, közvetlenül alkalmazandó jogi aktusa vagy nemzetközi szerződés hatálya alá.

Ennek megfelelően az Nmjtv. rendelkezéseit

– a szerződéses kötelmek vonatkozásában a Róma I. rendelet,

– a szerződésen kívüli kötelmi viszonyok esetén Róma II. rendelet

hatálya alá nem tartozó jogviszonyokra kell alkalmazni.

10. Joghatóság a külföldi elemet tartalmazó biztosítási szerződés esetén

Míg az alkalmazandó jogra irányadó szabályozás arra a kérdésre ad választ, hogy a külföldi elemet tartalmazó biztosítási jogviszony, illetve például kártérítési kötelem esetén melyik állam jogát kell alkalmazni, addig a joghatóság esetén az a kérdés áll a középpontban, hogy a biztosítási szerződéssel összefüggő jogvita melyik állam bírósága előtt perelhető.

A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról a Brüsszel Ia. rendelet rendelkezik, általános szabályként rögzítve, hogy

– valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy (állampolgárságára való tekintet nélkül) az adott tagállam bíróságai előtt perelhető, illetve arra a személyre, aki nem állampolgára annak a tagállamnak, ahol lakóhellyel rendelkezik, a tagállam állampolgáraira irányadó joghatósági szabályokat kell alkalmazni (Brüsszel Ia. rendelet 4. cikk),

– valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállam bíróságai előtt kizárólag a Brüsszel Ia. rendelet 2–7. szakaszában megállapított rendelkezések alapján perelhető (Brüsszel Ia. rendelet 5. cikk).

A 3. szakaszban a Brüsszel Ia. rendelet különös szabályokat állapít meg a biztosítási ügyekre vonatkozóan. A (18) preambulumbekezdés hangsúlyozza, hogy a biztosítási szerződésekkel (valamint a fogyasztói és munkaszerződésekkel) kapcsolatban a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal kell védelemben részesíteni. A (19) preambulumbekezdés szerint a felek szerződéses szabadságát a Brüsszel Ia. rendeletben megállapított kizárólagos joghatósági okok figyelembevételével tiszteletben kell tartani a biztosítási szerződések (továbbá a fogyasztói és munkaszerződések) kivételével, amelyeknél a joghatósággal rendelkező bíróság meghatározása tekintetében csak korlátozott szerződéses szabadság engedhető meg.

A Brüsszel Ia. rendelet értelmében valamely tagállamban székhellyel rendelkező biztosító perelhető

a) annak a tagállamnak a bíróságai előtt, ahol a székhelye található,

b) más tagállamban, a biztosítási kötvény jogosultja [azaz a szerződő fél], a biztosított vagy a kedvezményezett által indított perek esetében, a felperes lakóhelye vagy székhelye szerinti bíróság előtt, vagy

c) társbiztosító esetén [azaz együttbiztosítás esetén], annak a tagállamnak a bíróságai előtt, amelynek területén a fő biztosító elleni eljárást indították [Brüsszel Ia. rendelet 11. cikk (1) bekezdés], illetve

d) a biztosító perelhető a káresemény bekövetkezte helyének bíróságai előtt is felelősség- vagy ingatlanbiztosítás tekintetében, illetőleg ha az ingó és ingatlantulajdonra azonos biztosítási szerződést kötöttek, és mindkettőt azonos káresemény érinti (Brüsszel Ia. rendelet 12. cikk).

Ha a biztosító székhelye nem a tagállam területén található, azonban fiókteleppel, képviselettel vagy más telephellyel rendelkezik valamely tagállamban, akkor a fióktelep, képviselet vagy más telephely működéséből származó jogvitában úgy kell tekinteni, mintha székhelye az említett tagállam területén lenne [Brüsszel Ia. rendelet 11. cikk (2) bekezdés].

Felelősségbiztosítás tekintetében a biztosító – amennyiben a bíróság joga lehetővé teszi – a károsult által a biztosított ellen indított eljárásban perbe vonható [Brüsszel Ia. rendelet 13. cikk (1) bekezdés].

A Brüsszel Ia. rendelet 10., 11. és 12. cikkét kell alkalmazni a károsult által közvetlenül a biztosító ellen indított keresetre, amennyiben az ilyen közvetlen keresetindítás megengedett. Amennyiben a jog az ilyen közvetlen keresetindítás vonatkozásában lehetővé teszi a biztosítási kötvény jogosultja [azaz a szerződő fél] vagy a biztosított félként történő perbe vonását, akkor rájuk nézve ugyanaz a bíróság rendelkezik joghatósággal [Brüsszel Ia. rendelet 13. cikk (2) és (3) bekezdés].

A Brüsszel Ia. rendelet 14. cikk (1) bekezdése szerint a Brüsszel Ia. rendelet 13. cikk (3) bekezdésének sérelme nélkül a biztosító csak annak a tagállamnak a bíróságai előtt indíthat eljárást, ahol az alperes lakóhelye található, tekintet nélkül arra, hogy az alperes biztosítási kötvény jogosultja, biztosított vagy kedvezményezett. A (2) bekezdés értelmében a Brüsszel Ia. rendelet 3. szakaszának rendelkezései nem érintik a viszontkereset indításához való jogot annál a bíróságnál, amely előtt e szakasznak megfelelően az eredeti kereset nyomán indult peres eljárás folyamatban van.

A fenti előírásoktól csak a Brüsszel Ia. rendelet által meghatározott esetekben lehet eltérni. A Brüsszel Ia. rendelet 15. cikk értelmében a 3. szakasz rendelkezéseitől kizárólag olyan megállapodással lehet eltérni, amely

1. a jogvita keletkezését követően jött létre,

2. lehetővé teszi a biztosítási kötvény jogosultja [a szerződő fél], a biztosított vagy a kedvezményezett számára az e szakaszban megjelölttől eltérő bíróságok előtti perindítást,

3. a szerződés megkötésének időpontjában azonos tagállamban lakóhellyel, székhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel rendelkező biztosítási kötvény jogosultja [a szerződő fél] és biztosító között jött létre, és amely a káresemény külföldön történő bekövetkezése esetén is az említett tagállam bíróságainak joghatóságát köti ki, amennyiben az ilyen megállapodás az említett tagállam jogával nem ellentétes,

4. egy tagállamban lakóhellyel nem rendelkező biztosítási kötvény jogosultjával [szerződő féllel] jött létre, kivéve, ha a biztosítás megkötésére törvényi kötelezettség áll fenn, vagy valamely tagállam területén fekvő ingatlannal kapcsolatos, vagy

5. biztosítási szerződéssel kapcsolatos, amennyiben az a Brüsszel Ia. rendelet 16. cikkben említett egy vagy több kockázatra vonatkozik. E rendelkezés kapcsán az EUB megállapította, hogy egy nem kereskedelmi célra használt, kedvtelési célú vízi járművel kapcsolatos, hajótestre vonatkozó biztosítási szerződés nem tartozik a Brüsszel Ia. rendelet 15. cikk 5. pontjának hatálya alá [C–352/21. A1 és A2 (Assurance d’un bateau de plaisance) ítélet].

A joghatóságra vonatkozó szabályokat az EUB több döntésében értelmezte más kérdésekben is, így például a C–340/16. MMA IARD ítéletben. Egy Olaszországban történt balesetben biciklistaként az ausztriai székhelyű KABEG egyik alkalmazottja és egy, a MMA IARD-nál felelősségbiztosítással fedezett gépjármű volt érintett. Ezen alkalmazott e baleset következtében számos sérülést szenvedett. A KABEG az osztrák Landesgericht Klagenfurt előtt kérelmet nyújtott be az iránt, hogy a bíróság a MMA IARD-ot kötelezze kártérítés címén 15 505,64 euró kamatokkal és költségekkel növelt összegének a megfizetésére. A KABEG előadta, hogy továbbra is folyósította a díjazást alkalmazottjának, a közúti baleset sérültjének, az e balesetet követő betegszabadság időtartama alatt. E címen átszálltak rá ezen összeg erejéig az alkalmazott pénzbeli járandóságai. A KABEG úgy vélte, hogy a Landesgericht Klagenfurt joghatósággal rendelkezett, illetve jelezte, az alkalmazottja által párhuzamosan indított eljárás is folyamatban volt ugyanezen bíróság előtt, amelyben az már megállapította joghatóságának fennállását. A MMA IARD a joghatóság hiányára vonatkozó kifogást emelt, és egyebek között arra hivatkozott, hogy a különös joghatósági szabályok a gyengébb fél védelmét célozzák, a KABEG munkáltatói minőségben pedig nem tarthat igényt e védelemre. Az ügyben az EUB (még nem a Brüsszel Ia. rendeletet, hanem a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 44/2001/EK tanácsi rendeletet, az az a Brüsszel I. rendeletet alkalmazva) arra a kérdésre kereste a választ, hogy az egyik tagállamban székhellyel rendelkező munkáltató, amely továbbra is folyósítja közlekedési baleset következtében távol lévő alkalmazottja díjazását, és amely ezen alkalmazott jogai tekintetében annak helyébe lépett az e balesetben érintett jármű egy másik tagállamban székhellyel rendelkező felelősségbiztosítójával szemben, „károsulti” minőségben perelheti e biztosítót az első tagállam bíróságai előtt, amennyiben a közvetlen keresetindítás megengedett. Az EUB kiemelte, hogy a „gyengébb fél” fogalma tágabban van meghatározva, mint a fogyasztókkal kötött szerződések vagy az egyéni munkaszerződések tárgyában. Megítélése szerint a jogaik tekintetében alkalmazottaik helyébe lépő munkáltatók kárt szenvedett személyi minőségükben, méretüktől vagy jogi formájuktól függetlenül hivatkozhatnak a különös joghatósági szabályokra. Tehát a jogai tekintetében az alkalmazottja helyébe lépő azon munkáltató, amely továbbra is folyósította az alkalmazott díjazását a munkaképtelenség időszakában, és amely pusztán e minőségében keresetet nyújtott be az általa elszenvedett kár címén, az általa perelt biztosítóhoz képest gyengébb félnek tekinthető, következésképpen olyan félnek, akit megillet az a lehetőség, hogy e keresetet azon tagállam bírósága előtt nyújtsa be, ahol a székhelye található (feltéve természetesen, hogy a biztosítóval szembeni közvetlen keresetindítás megengedett).

Az EUB elé a C–106/17. Hofsoe ítélet esetén került alapügyben egy lengyelországi lakóhellyel rendelkező természetes személy gépjárműve károsodott egy Németországban történt közúti balesetben, amelyet egy, az LVM-nél biztosított német állampolgár okozott. A gépjármű tulajdonosa ezt követően határozatlan idejű bérleti szerződést kötött egy cseregépjárműre. A bérlet költségei hozzávetőleg 3465 eurót tettek ki, azonban e személy számára csak hozzávetőleg 665 euró kártérítést fizetett az LVM-et Lengyelországban képviselő társaság. A fennmaradó hozzávetőleg 2800 euró megfizetése céljából követelésre vonatkozó engedményezési szerződést kötöttek, a kártérítési jogot átruházva P. Hofsoe-ra, aki Szczecinben (Lengyelország) folytatott üzleti tevékenységet, s aki e tevékenység keretében vállalta szerződéses követelésre vonatkozó engedményezési szerződés alapján a károsult személy kártérítési igényeinek érvényesítését. A követelésre vonatkozó engedményezési szerződés alapján P. Hofsoe a szczecini kerületi bíróságon keresetet nyújtott be elsődlegesen az iránt, hogy a bíróság kötelezze az LVM-et 2800 euró összegnek a cseregépjármű bérleti költségeinek megfelelő kártérítés címén történő megfizetésére. Az ügyben az EUB arra kereste a választ, hogy a Brüsszel Ia. rendelet 13. cikkének (2) bekezdését [összefüggésben a rendelet 11. cikke (1) bekezdésének b) pontjával] akként kell-e értelmezni, hogy olyan természetes személy, akinek szakmai tevékenysége többek között kártérítési követelések biztosítóktól való behajtásából áll, és aki egy közlekedési baleset károsultjával kötött, követelésre vonatkozó engedményezési szerződés alapján indíthat pert e baleset okozója felelősségbiztosítójával szemben, amely biztosítónak a károsult lakóhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban van a székhelye, hivatkozhat-e ezen rendelkezésre ezen utóbbi tagállam bírósága előtt. Az EUB egyebek között emlékeztetett rá, hogy a Brüsszel Ia. rendelet 13. cikk (2) bekezdésében található utalás célja az, hogy a rendelet 11. cikk (1) bekezdés b) pontjában foglalt felperesi listát kiegészítse a kárt szenvedett személyekkel, anélkül, hogy leszűkítené a listát azon személyek körére, akik közvetlenül károsultak. Tehát a forum actorist ki kell terjeszteni a biztosított örököseire, illetve az olyan munkáltatóra, aki továbbra is folyósította a munkavállaló díjazását az alkalmazottja által elszenvedett közlekedési balesetet követő betegszabadság időtartama alatt. Ez azon az indokoláson alapult, amely szerint egyrészt a Brüsszel Ia. rendelet II. fejezete 3. szakaszában foglalt rendelkezések célja, hogy a gyengébb felet az érdekeinek az általános szabályoknál jobban megfelelő joghatósági szabályokkal védelemben részesítsék, másrészt a közvetlenül károsult személy jogainak olyan törvényes engedményese, aki önmaga is gyengébb félnek tekinthető, részesülhet a Brüsszel Ia. rendelet 11. cikk (1) bekezdés b) pontjának és 13. cikk (2) bekezdése egymással összefüggő rendelkezései különleges joghatósági szabályainak előnyeiben. Következésképpen az alperes lakóhelye szerinti joghatóság elvétől való eltérésnek kivételes jellegűnek kell lennie, és azt szigorúan kell értelmezni. Ilyen körülmények között abból a védelmi funkcióból, amelyet a Brüsszel Ia. rendelet 13. cikk (2) bekezdése a rendelet 11. cikk (1) bekezdés b) pontjával összefüggésben értelmezve betölt, az következik, hogy az e rendelkezések által előírt különleges joghatósági rendelkezések nem vonatkoznak azokra a személyekre, akik esetében e védelem nem indokolt. Az EUB szerint semmilyen különleges védelem nem indokolt a biztosítási szektor szakértői közötti jogviszony esetén, akik közül egyik sem tekinthető a többihez képest gyengébb helyzetben lévőnek. Ennek megfelelően egy olyan személy, mint P. Hofsoe, aki szakmai tevékenységet folytat a biztosítási kártérítési követelések behajtásának területén, e követelések szerződéses engedményesi minőségében nem részesülhet azon különös védelemben, amelyet a forum actoris jelent. Az adott esetben tehát míg a Brüsszel Ia. rendelet II. fejezete 3. szakaszának célja, hogy a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal védelemben részesítse, addig az alapügy a biztosítási ágazatbeli szakemberek egymás közötti kapcsolatainak keretébe illeszkedett, és nem volt befolyással egy gyengébbnek tartott fél eljárásjogi helyzetére. E tekintetben abból a körülményből, hogy egy olyan szakember, mint P. Hofsoe, tevékenységét kisvállalkozás keretében gyakorolja, nem lehet arra következtetni, hogy a biztosítónál gyengébbnek tekinthető félről van szó. Ugyanis annak az esetről esetre történő vizsgálata, hogy egy ilyen szakember tekinthető-e „gyengébb félnek”, és ekként tartozhat-e a „károsult” fogalma alá, a jogi bizonytalanság veszélyét rejti magában, és nem egyeztethető össze a Brüsszel Ia. rendelet (15) preambulumbekezdésében kimondott céljaival, amelyek értelmében a joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóaknak kell lenniük. Az EUB a fentiekre tekintettel a kérdésre azt a választ adta, hogy a Brüsszel Ia. rendelet 13. cikk (2) bekezdését, összefüggésben a rendelet 11. cikk (1) bekezdés b) pontjával, akként kell értelmezni, hogy olyan természetes személy, akinek szakmai tevékenysége többek között kártérítési követelések biztosítóktól való behajtásából áll, és aki egy közlekedési baleset károsultjával kötött, követelésre vonatkozó engedményezési szerződés alapján indíthat pert e baleset okozójának felelősségbiztosítójával szemben, amely biztosítónak a károsult lakóhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban van a székhelye, nem hivatkozhat e rendelkezésre ezen utóbbi tagállam bírósága előtt.

Ugyancsak a Brüsszel Ia. rendelet 11. cikk (1) bekezdés b) pontját értelmezte az EUB a C–652/20. Allianz Elementar Versicherungs ítéletben. Az alapügyben a gépjármű vezetője és utasa közúti közlekedési balesetben hunyt el, amely balesetet – legalábbis részben – e járművezető hibája okozta. Az érintett járművet Ausztriában vették nyilvántartásba, és azt az e tagállamban székhellyel rendelkező biztosító biztosította. Az elhunyt utas három, Romániában lakóhellyel rendelkező távolabbi családtagja a nem vagyoni káruk megtérítése érdekében keresetet indított a biztosító ellen, amelyet román levelezője képviselt azon bukaresti törvényszék előtt, amelynek illetékességi területén a levelező székhelye található volt. A román bíróság hivatalból vizsgálta saját joghatóságát és illetékességét. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozta, hogy az alapeljárás alperese egy másik tagállamban székhellyel rendelkező biztosító, amelyet Romániában pereltek be, de nem azon bíróság előtt, amelynek illetékességi területén az alapügy felpereseinek lakóhelye található, hanem azon bíróság előtt, amelynek illetékességi területén e biztosító romániai levelezőjének található a székhelye. Az EUB megállapította, hogy a Brüsszel Ia. rendelet 11. cikk (1) bekezdés b) pontját úgy kell értelmezni, hogy amennyiben e rendelkezés alkalmazandó, az azon tagállam bíróságának joghatóságát és illetékességét írja elő, amelynek illetékességi területén a felperes lakóhelye található.

A Brüsszel Ia. rendelet 13. cikk (2) bekezdés a 10., 11. és 12. cikket rendeli alkalmazni a károsult által közvetlenül a biztosító ellen indított keresetre, amennyiben az ilyen közvetlen keresetindítás megengedett. A (3) bekezdés értelmében amennyiben a jog a közvetlen keresetindítás vonatkozásában lehetővé teszi a biztosítási kötvény jogosultja vagy a biztosított félként történő perbevonását, akkor rájuk nézve ugyanaz a bíróság rendelkezik joghatósággal. Az EUB a C–708/20. BT (Mise en cause de la personne assurée) ítéletben megállapította, hogy a Brüsszel Ia. rendelet 13. cikk (3) bekezdését úgy kell értelmezni, a károsult által a 13. cikk (2) bekezdésének megfelelően a biztosító ellen indított közvetlen kereset esetén az e károsult lakóhelye szerinti tagállam bírósága nem állapíthatja meg a 13. cikk (3) bekezdése alapján az említett károsult által egyidejűleg a biztosítási kötvény azon jogosultja [a szerződő fél] vagy azon biztosított ellen indított kereset elbírálása tekintetében is a joghatóságát, aki más tagállamban rendelkezik lakóhellyel, és akit a biztosító nem vont perbe.

Megemlítendő, hogy a Kgfb. tv. 28. § (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy a más tagállam területén lakóhellyel (székhellyel) rendelkező károsult keresetet indíthat a károkozó Magyarország területén székhellyel rendelkező biztosítójával szemben a lakóhelye (székhelye) szerinti tagállamban, vagy a baleset bekövetkezésének helye szerinti tagállamban, amennyiben a baleset a zöldkártyarendszer valamely, a károsult lakóhelyétől (székhelyétől) eltérő országában következett be.

II. Fejezet

A biztosítási szerződés szereplői

A biztosítási szerződés többszereplős jogviszonyt hoz(hat) létre, hiszen a két szükségszerű szereplő, a biztosító és a szerződő fél mellett más személyek is megjelenhetnek a biztosítási jogviszonyban, a biztosítói és a szerződői pozícióban több személy is lehet.

1. A biztosító

1.1. A biztosító fogalma

A Ptk. nem határozza meg a biztosítási szerződés egyik nélkülözhetetlen szereplőjének, a biztosítónak a fogalmát.

Tekintettel arra, hogy a biztosítási jogi szabályozás sem a Ptk.-ban, sem a Bit.-ben nem ad arra nézve következetes és pontos választ, hogy mely tevékenységek keretében kötött szerződésekre kell alkalmazni a Ptk. Hatodik Könyv XXII. Címének rendelkezéseit (hiszen a szabályozás egyértelműen nem tér ki arra, hogy a Bit. 2. és 3. §-a alapján a Bit. hatálya alól kivett tevékenységek folytatása során kötött szerződésekre alkalmazandók-e a Ptk. Hatodik Könyv XXII. Címének előírásai vagy sem), így arra a kérdésre sem adható minden esetre szóló válasz, hogy ki lehet biztosító egy biztosítási szerződésben. Az ugyanakkor megállapítható, hogy ha a szerződés megkötésére a biztosító Bit. szerinti biztosítási tevékenysége keretében kerül sor, akkor a biztosítói pozícióban főszabály szerint olyan, a biztosítási jogviszonyt üzletszerűen végző vállalkozás lehet, amely a biztosítási közjogi szabályok alapján jogosult biztosítási tevékenység végzésére, s aki ennek keretében olyan biztosítási szerződésen alapuló kötelezettséget vállal, amelynek teljesítése során megszervezi az azonos vagy hasonló kockázatoknak kitett személyek közösségét (veszélyközösség), matematikai és statisztikai eszközökkel felméri a biztosítható kockázatokat, megállapítja és beszedi a kötelezettségvállalás ellenértékét (díját), meghatározott tartalékokat képez, a létrejött jogviszony alapján a kockázatot átvállalja és teljesíti a szolgáltatásokat, ideértve az üzletszerűen végzett járadékszolgáltatás nyújtására irányuló tevékenységet is, függetlenül attól, hogy a kötelezettségvállalás ellenértéke meghatározott pénz (díj) fizetése vagy egyéb ellenszolgáltatás formájában valósul meg [vö. a biztosítási tevékenység Bit. szerinti fogalmával, Bit. 4. § (1) bekezdés 11. pont].

A Bit. szerinti biztosító olyan szervezet, amely a hatályos magyar jogi szabályozás vagy valamely hatályos tagállami szabályozás szerint biztosítási tevékenység végzésére jogosult [Bit. 4. § (1) bekezdés 18. pont, de a Bit. ismeri a zárt biztosító fogalmát is: olyan biztosító, amelynek célja biztosítási fedezet biztosítása kizárólag azon vállalkozás vagy vállalkozások kockázatai tekintetében, amelyeknek a zárt biztosító tulajdonát képezi, vagy azon csoport vállalkozása vagy vállalkozásainak kockázatai tekintetében, amely(ek)nek a zárt biztosító a tagja, Bit. 4. § (1) bekezdés 118. pont]. Megjegyezzük, a biztosító a biztosítási (és viszontbiztosítási) tevékenységgel közvetlenül összefüggő tevékenységet is végezhet (ezeken kívül más üzletszerű tevékenységet nem folytathat). A biztosítási tevékenységgel közvetlenül összefüggő tevékenységnek minősül például az értékpapír-kölcsönzés és az az önkéntes kölcsönös biztosító pénztárakról szóló törvényben meghatározott tagszervezési tevékenység [Bit. 40. § (1)–(3) bekezdés]. Az ezekhez kapcsolódóan megkötött szerződések nem minősülnek biztosítási szerződéseknek.

Magyarország területén biztosító részvénytársaság, európai részvénytársaság, szövetkezet, egyesület, másik tagállamban székhellyel rendelkező biztosító magyarországi fióktelepe vagy harmadik országbeli biztosító magyarországi fióktelepe formájában létesíthető [Bit. 6. § (1) bekezdés].

A biztosító formája kihatással van az ügyfelek felé fennálló tájékoztatási kötelezettség tartalmára is, hiszen például a fióktelep útján kötött biztosítási szerződés esetén a biztosítónak a kockázat helye szerinti vagy a kötelezettségvállalás tagállamának hivatalos nyelvén – ha törvény eltérően nem rendelkezik – a biztosítási szerződés megkötése előtt kellő időben, bizonyítható és azonosítható módon, világos, pontos, közérthető, egyértelmű, nem félrevezető, tisztességes, részletes és díjmentes írásbeli tájékoztatást kell adnia a szerződést kötni kívánó ügyfél részére a fióktelep székhelyéről is (külföldön létesített fióktelep esetén a címéről), továbbá külföldi biztosító magyarországi fióktelepe útján kötött biztosítási szerződés esetén a külföldi biztosító székhelyéről, cégjegyzékszámáról vagy nyilvántartási számáról, valamint a nyilvántartását végző bíróság vagy hatóság nevéről is [Bit. 152. § (1) bekezdés b) pont]. A tájékoztatásnak kölcsönös biztosítási egyesület esetén ki kell terjednie a szükségessé váló pótlólagos befizetési kötelezettség előírására, illetve a szolgáltatás csökkentése tekintetében a szabályzatra való hivatkozásra; a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást művelő kölcsönös biztosító egyesület esetében a szükségessé váló pótlólagos befizetési kötelezettség tekintetében a szabályzatra való hivatkozásra [Bit. 152. § (1) bekezdés d) pont és 4. melléklet A) rész 15. és 16. pont].

A biztosító formája más vonatkozásban is jelentőséggel bír, így például megemlíthető: a Kúria a 2012. március 19-én elfogadott 1/2012. polgári jogegységi határozatával kimondta: nem rendelkezik perbeli jogképességgel az Fktv. szerinti EGT-államban székhellyel rendelkező, pénzügyi szektorhoz tartozó külföldi vállalkozás magyarországi pénzügyi fióktelepe (Kúria Pfv.VIII.20.395/2012/5.). A pénzügyi fióktelep részére a jogszabály gazdasági önállóságot teremt, ahhoz azonban nem kapcsol jogi személyiséget [1959-es Ptk. 30. § (1) bekezdés], mely által a forgalmi életben gazdálkodó szervezetként vesz részt, azonban önállóan nem perelhető – annak ugyanakkor nincs akadálya, hogy az ügyfél a fiókteleppel megkötött szerződésből eredő követelését Magyarországon, magyar bíróság előtt a külföldi székhelyű biztosítóval szemben érvényesítse (vö. Kúria Pfv.VIII.22.420/2011/4.).

A biztosítási piacra vonatkozó állami szabályozások esetében jellemzően érvényesül a pénzügyi szolgáltatók együttélésére, illetőleg együttműködésére és versenyére jelentős hatást gyakorló alapelv: a szektorális zártság elve. Ennek értelmében (legalábbis főszabály szerint) például a biztosító csak biztosítási, a bank csak banki tevékenységgel foglalkozhat, illetőleg biztosítási tevékenységet kizárólag biztosító, banki tevékenységet kizárólag bank végezhet. A merev elhatárolás indokai között említhetők a különböző pénzügyi (banki, biztosítói) tevékenységek egymástól lényegesen különböző sajátosságai, a versenyjogi aggályok (pl. árukapcsolás fokozott veszélye, azaz félelem a banki és a biztosítási termékek kikényszerített igénybevételétől), illetőleg a különböző tevékenységek feletti állami felügyelet megvalósításnak nehézségei. A szektorális zártság elve hazánkban is hagyományosan érvényesül, hiszen a banki és a biztosítási tevékenység évtizedek óta csak a bankok, illetve a biztosítók számára volt megengedett, és nem volt arra lehetőség, hogy egy bank maga vállaljon el biztosítási kockázatot, a biztosító sem köthetett a bankok területéhez tartozó szerződéseket – mindazonáltal ugyanúgy, mint más országokban, nálunk is voltak (és vannak) kivételek. Megemlíthető például az 1057/1985. (X. 8.) MT határozat, amely az Országos Takarékpénztár és Kereskedelmi Bankot felhatalmazta, hogy életbiztosítással egybekötött nyugdíj-előtakarékossági betétet kössön, amely szerződések esetében maga a bank közvetlenül viselte a kockázatot.

Jelenleg a Bit. 40. § (1) bekezdése rögzíti, hogy biztosító a biztosítási (és viszontbiztosítási) tevékenységen és azzal közvetlenül összefüggő tevékenységen kívül más üzletszerű tevékenységet nem folytathat, továbbá biztosítási tevékenységet kizárólag biztosító végezhet. A Bit. 40. § (3) bekezdés határozza meg, hogy mely tevékenységek minősülnek biztosítási tevékenységgel közvetlenül összefüggő tevékenységnek, itt említve például a Hpt.-ben meghatározott pénzügyi szolgáltatás közvetítését, az értékpapír-kölcsönzést, valamint a PEPP rendelet szerinti páneurópai egyéni nyugdíjtermék szolgáltatását, illetve forgalmazását. Ez egyben azt is jelenti, hogy a biztosító nem kizárólag biztosítási szerződést köthet ügyfeleivel.

1.2. Együttbiztosítás: több biztosító a biztosítási szerződésben

Nem szükségszerű, hogy a biztosítói pozícióban csak egy biztosító legyen. Ennek a Ptk.-ban és a Bit.-ben egyaránt nevesített formája az együttbiztosítás.

1.2.1. Az együttbiztosítás

Az együttbiztosítás esetén előre rögzített arányok szerint a biztosítási kockázatokat több biztosító közösen viseli és a biztosítási szolgáltatást közösen teljesíti [Ptk. 6:441. § (1) bekezdés], azaz a biztosítói pozícióban több biztosító található, a szerződő fél pedig az együttbiztosításban részt vevő valamennyi biztosítóval közvetlen szerződéses kapcsolatba kerül, minek megfelelően a biztosítási szerződésben szerepeltetni szükséges a biztosítókat és kockázatvállalásuk mértékét (az együttbiztosítást érintő joggyakorlatot illetően lásd Kúria Pfv.VI.21.499/2012/6., Győri Ítélőtábla Gf.IV.20.102/2009/4.).

A Bit. 4. § (1) bekezdése 25. pontja szerint az együttbiztosítás a biztosítási díj ellenében, szerződésben előre meghatározott biztosítási kockázatokkal összefüggő biztosítási esemény bekövetkezése vagy megadott feltétel elérése esetére több biztosító által közösen, írásban előre rögzített arányok mellett teljesítendő szolgáltatások nyújtása és a kötelezettségvállalás mértékének megfelelő tartalékok biztosítónként elkülönített képzése és kezelése. A Bit. tehát írásbeliséghez köti az egyes biztosítókat a biztosítási esemény bekövetkezése esetén terhelő, általuk teljesítendő szolgáltatások kapcsán az arányok meghatározását.

Az együttbiztosítási társulás fogalmát az Európai Unió működéséről szóló szerződés 101. cikke (3) bekezdésének a biztosítási ágazatbeli megállapodások, döntések és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról szóló 267/2010/EU bizottsági rendelet a hatálya alá tartozó esetekre szólóan az 1. cikk 4. pontja rögzítette: a biztosítók által közvetlenül vagy alkuszokon vagy felhatalmazott ügynökökön keresztül létrehozott csoportok – kivéve a biztosításjegyzési piacon létrejött ad hoc együttbiztosítási megállapodásokat, amelyekben egy adott kockázat egy bizonyos részét a vezető biztosító fedezi, a fennmaradó részt pedig az arra felkért társbiztosítók –, amelyek a) megállapodnak, hogy valamennyi résztvevő nevében és számlájára a kockázatok meghatározott csoportjára vonatkozó biztosítási szerződéseket kötnek; vagy b) a biztosítók egyikét, közös alkuszt vagy e célra létrehozott közös testületet bíznak meg meghatározott kockázati csoport biztosításának nevükben és javukra való megkötésével és lebonyolításával. A magyar piacra alkalmazandó, a biztosítási megállapodások egyes csoportjainak a versenykorlátozás tilalma alóli mentesítéséről szóló (és 2018. január 1-jétől már szintén hatálytalan) 203/2011. (X. 7.) Korm. rendelet 1. § 2. pontja ezzel összhangban határozta meg az együttbiztosítási társulás fogalmát: a biztosítók által közvetlenül, alkuszon vagy ügynökön keresztül létrehozott csoport – kivéve a biztosításjegyzési piacon létrejött olyan együttbiztosítási megállapodást, amelyben egy adott kockázat egy bizonyos részét a vezető biztosító fedezi, a fennmaradó részt pedig az arra felkért társbiztosító –, amely a) a kockázatok meghatározott csoportjára vonatkozó biztosítási szerződéseknek valamennyi résztvevő nevében és számlájára történő megkötésében állapodik meg, vagy b) a biztosítók egyikét, közös alkuszt vagy közösen e célra létrehozott testületet meghatározott kockázati csoport biztosításának nevében és javára való megkötésével és lebonyolításával bíz meg.

E két rendelet is rámutat arra, hogy a biztosítók együttbiztosítási társulásának (azaz a biztosítási szerződés biztosítói pozíciójában lévő biztosítók együttműködése intézményének) több formája lehet.

Felhívjuk a figyelmet arra, hogy a Bit. 200–203. §-a külön rendelkezéseket tartalmaz a határon átnyúló együttbiztosításra.

1.2.2. Az együttbiztosítás alkalmazásának háttere

Valamely biztosítási kockázat együttbiztosítás révén történő fedezetére több okból kerülhet sor. A már hatályát veszített, az Európai Unió működéséről szóló szerződés 101. cikke (3) bekezdésének a biztosítási ágazatbeli megállapodások, döntések és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról szóló 267/2010/EU bizottsági rendelet (13)–(17) preambulumbekezdései rámutattak, hogy a biztosítók együttbiztosítási társulásai szükségesek lehetnek annak érdekében, hogy lehetővé tegyék a társulásban részt vevő vállalkozások számára, hogy olyan kockázatokat is biztosítsanak, amelyekre a társulás nélkül csak elégtelen fedezetet tudnának ajánlani. Az együttbiztosítás teheti lehetővé például az újszerű, korábban nem létező kockázatok biztosítását.

Az általános gyermek- és ifjúsági baleset-biztosításról szóló 119/2003. (VIII. 14.) Korm. rendelet lehetővé teszi, hogy a rendelet szerinti szolgáltatásra a magyar állammal ne csak egy biztosító, hanem biztosítók együttbiztosítási csoportja is köthessen szerződést.

1.2.3. Az együttbiztosítók kockázatvállalási mértéke

Együttbiztosítás esetén a biztosítók ugyan közösen viselik a biztosítási kockázatokat, és a biztosítási szolgáltatást közösen teljesítik, ugyanakkor az egyes biztosítók szolgáltatási kötelezettsége csak saját kockázatvállalásuk mértékéig terjed [Ptk. 6:441. § (1) bekezdés], azaz szolgáltatási kötelezettségük nem egyetemleges, az egyes biztosítóktól csak saját kockázatvállalásuk mértékéig követelhető a teljesítés.

A szerződő fél és az együttbiztosításban résztvevő biztosítók (az együttbiztosítók) közötti (együtt)biztosítási szerződés érvényességi kellékeként a szerződésben meg kell határozni az együttbiztosítók kockázatvállalásának mértékét: semmis az együttbiztosítási szerződés, ha ezt nem tartalmazza [Ptk. 6:441. § (2) bekezdés], s így az érvénytelenség jogkövetkezményeire vonatkozó rendelkezések alkalmazandók (Ptk. 6:108–6:115. §).

A Ptk. nem határozza meg, hogy milyen módon kell megtörténnie az együttbiztosítók kockázatvállalása mértéke meghatározásának, a felekre bízva ennek szerződésben történő rendezését. Ennek azért is van jelentősége, mert együttbiztosítás esetén az egyes együttbiztosítók szolgáltatási kötelezettsége saját kockázatvállalásuk – (együtt)biztosítási szerződésben meghatározott – mértékéig terjed. A Ptk. az együttbiztosítókra bízza továbbá azt is, hogyan állapodnak meg abban, hogy a biztosítási díj miként oszlik meg közöttük, hiszen olyan előírást a Ptk. nem tartalmaz, hogy a biztosítási díjnak és a kockázatvállalásnak azonos arányok között kell megoszlania az együttbiztosítók között.

1.2.4. A szerződő fél kapcsolata az együttbiztosítókkal, a vezető biztosító

Mivel a biztosítói pozícióban nem egy, hanem több biztosító található, szükséges az ebből fakadó problémák oly módon történő kezelése, hogy a szerződő félnek ne valamennyi együttbiztosító felé kelljen teljesítenie kötelezettségeit (például a változásbejelentési kötelezettséget, a biztosítási esemény bekövetkezése bejelentésének kötelezettségét), illetve megtennie nyilatkozatait. A Ptk. 6:441. § (3) bekezdése szerint a biztosítókat a szerződő féllel szemben a szerződésben megnevezett vezető biztosító képviseli, ha pedig a szerződésben nem nevezték meg a vezető biztosítót, a szerződő fél – választása szerint – bármelyik biztosítónak joghatályosan teljesíthet vagy tehet jognyilatkozatot.

1.2.5. Együttbiztosítás és versenyjog

Az együttbiztosítók közötti megállapodás kapcsán figyelembe veendők a versenyjogi előírások, hiszen az együttbiztosítás a biztosítók részéről versenytársak közötti megállapodásnak minősül, márpedig az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése és a Tpvt. 11. § (1) bekezdése értelmében mind az európai belső, mind a hazai biztosítási piacon tilos a vállalkozások közötti megállapodás és összehangolt magatartás, amely a gazdasági verseny megakadályozását, korlátozását vagy torzítását célozza, vagy ilyen hatást fejthet, illetve fejt ki. A Tpvt. 11. §-a, illetve az EUMSZ 101. cikke szerinti tilalom vonatkozásában értékelendő megállapodások két módon mentesülhetnek a tilalom alól: jogszabályon alapuló csoportos mentesülés (Tpvt. 16. §) és egyedi mentesülés révén [Tpvt. 17. §, EUMSZ 101. cikk (3) bekezdés]. Korábban az egyes biztosítók közötti megállapodások, közöttük együttbiztosítás tárgyában kötött megállapodások is (meghatározott feltételek teljesülése esetén) mentesültek a tilalom alól [lásd az Európai Unió működéséről szóló szerződés 101. cikke (3) bekezdésének a biztosítási ágazatbeli megállapodások, döntések és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról szóló 267/2010/EU bizottsági rendeletet, illetve a biztosítási megállapodások egyes csoportjainak a versenykorlátozás tilalma alóli mentesítéséről szóló 203/2011. (X. 7.) Korm. rendeletet]. Jelenleg ilyen csoportmentességi rendelet nincs hatályban, így a biztosítók közötti együttbiztosítási megállapodások csak az egyedi mentesülés feltételeinek tejesülése esetén mentesülnek a versenyjogi tilalom alól. [Az együttbiztosítás egyes versenyjogi kérdéseiről (még korábbi versenyjogi környezetben) lásd a Gazdasági Versenyhivatal Versenytanácsának 149/2003. Vj ügyben hozott döntését, illetőleg a Magyar Atom Pool kapcsán a 100/1997. Vj eljárásban hozott döntést.]

1.2.6. Az együttbiztosítás és a többszörös biztosítás

Felhívjuk a figyelmet, hogy az együttbiztosítás megkülönböztetendő a többszörös biztosítástól: ez utóbbi esetében ugyanazt az biztosítási érdeket több biztosító nem együtt, közösen, hanem egymástól függetlenül biztosítja azzal, hogy kárbiztosítás esetén a biztosított jogosult igényét ezek közül egyhez vagy többhöz benyújtani [6:459. § (1) bekezdés], míg összegbiztosításoknál a Ptk. 6:476. § irányadó: a felek azonos biztosítási érdekre és azonos biztosítási kockázatokra több biztosítást is érvényesen köthetnek, és halmozhatják a biztosítói szolgáltatásokat.

1.2.7. Az együttbiztosítás és a viszontbiztosítás

Az együttbiztosítást meg kell különböztetni a viszontbiztosítástól is, azzal nem azonosítható.

A viszontbiztosítás esetében a biztosító által a biztosítási szerződés alapján vállalt kockázatot vagy annak egy részét egy másik biztosító (a viszontbiztosító) a viszontbiztosítási szerződésben meghatározott feltételek alapján, díjfizetés ellenében átvállalja. A biztosító és a viszontbiztosító közötti szerződés nem érinti a biztosító és a szerződő fél közötti biztosítási szerződést, a viszontbiztosító és a szerződő fél között nem jön létre biztosítási jogviszony.

A viszontbiztosítási tevékenység fogalmát a Bit. 4. § (1) bekezdés 112. pontja határozza meg.

1.2.8. A biztosító közreműködői

A Ptk. 6:129. § (1) bekezdése szerint a felek kötelezettségük teljesítéséhez vagy joguk gyakorlásához más személy közreműködését vehetik igénybe. A (2) bekezdés rögzíti, hogy ha a kötelezett a szolgáltatás jellege, jogszabály rendelkezése vagy a felek megállapodása szerint személyesen köteles eljárni, más személy közreműködését akkor veheti igénybe, ha az a jogosultnak károsodástól való megóvása érdekében szükséges.

A biztosítás körében közreműködő igénybevételére kerül sor például abban az esetben, amikor az utasbiztosítási szerződés szerinti assistance (segítségnyújtási) szolgáltatás teljesítésére a biztosító egy assistance szolgáltatót vesz igénybe {Kúria Pfv.V.21.362/2020/4. [2] és [66] pont}.

Közreműködői pozícióba kerülhet a biztosító részére kárrendezési, kárszakértői szolgáltatást nyújtó vállalkozás is (egyes ezzel összefüggésben felmerülő adójogi kérdésekről lásd pl. a C–40/15. Aspiro ítéletet).

Ha a biztosító kötelezettsége teljesítéséhez vagy joga gyakorlásához más személy közreműködését veszi igénybe, akkor az igénybe vett személy magatartásáért a Ptk. 6:148. § (1) bekezdése alapján úgy felel, mintha maga járt volna el.

A Bit. a Ptk.-tól eltérő tartalommal ruházza fel a biztosító közreműködőinek fogalmát. A Bit. értelmében a biztosító közreműködőinek tekintendők a biztosítóval munkaviszonyban álló, részére közvetlenül értékesítési tevékenységet végző, biztosításközvetítőnek nem minősülő természetes személyek [lásd Bit. 4. § (1) bekezdés 15. pont a) alpont], akik nem sorolandók a Bit. szerinti biztosításközvetítők közé.

Az értékesítési tevékenységet végző munkavállalók és a biztosítók közötti munkaszerződés teljesítésére hatással bírhatnak az értékesítési tevékenység eredményeként létrejött biztosítási szerződések, az azok alapján megfizetett biztosítási díjak. A munkaviszony kapcsán a felek megállapodhatnak ugyanis abban, hogy a munkavállaló teljesítménybérezésben részesül a biztosító jutalékszabályzatában foglaltak szerint, melynek keretében a havi jutalékfizetés előleg jelleggel történik, és véglegessé csak a kifizetéstől számított meghatározott idő elteltével válik. Ez esetben figyelembe veendő az a joggyakorlat, amely szerint a jutalék a teljesítménybér sajátos formája. [Megjegyezzük, ha a jutalékot a szabályzat szerint a munkavállaló elszámolási, visszatérítési kötelezettséggel vette fel, az jutalékelőlegnek minősül, és nem vonatkoznak rá az Mt.-nek a tévesen kifizetett munkabér visszakövetelésére vonatkozó rendelkezései, az előleg jellegen pedig nem változtat az a körülmény sem, hogy a jutalék visszakövetésére nyitva álló, a szerződéskötéshez igazodó határidő esetleg a munkaviszony megszűnését követően telik le. A biztosítási szerződések sajátosságára figyelemmel az előlegként kapott jutalék vonatkozásában az elszámolási kötelezettség fenntartása a munkaviszony megszűnése utáni időre tehát nem törvénysértő. [Lásd EBH2011. 2344. (Legfelsőbb Bíróság Mfv.II.10.879/2010.)].

A Ptk. 6:540. § (1) bekezdése szerint, ha az alkalmazott a foglalkoztatására irányuló jogviszonyával összefüggésben harmadik személynek kárt okoz, a károsulttal szemben a munkáltató a felelős.

A biztosító az alkalmazott (a munkavállaló) által okozott károkért fennálló felelőssége nem korlátlan, amint arra a Kúria Pfv.V.21.393/2016/5. számú ítélete is rámutat. Az adott ügyben a biztosító üzletkötője több személytől vett át különböző összegeket, amelyekkel a biztosító felé nem számolt el. Az üzletkötő e személyeknek egy tőzsdei befektetést, egy kiemelt hozammal kapcsolatos befektetési lehetőséget kínált, nem biztosítási terméket. A Kúria szerint ha a biztosítóval munkaviszonyban álló üzletkötő biztosításértékesítésre rendelkezik felhatalmazással, csak e tevékenységi körben járhat el a biztosító nevében, képviseletében. Erre irányuló megállapodás nélkül például befektetések közvetítésére, általa jogszerűen nem végezhető tevékenységre munkaviszonya nem jogosítja fel. Amikor az üzletkötő nem biztosítási értékesítési tevékenységet végez, annak kereteit túllépve befektetést is kínál, akkor azt a saját és nem a biztosító kockázatára ajánlja. Még akkor sem a biztosító nevében jár el, ha a biztosítóhoz köthető biankó nyomtatványt (az ismeretlen módon birtokába jutott nyugtatömböt) és a biztosító neve által nyújtott pénzügyi, gazdasági biztonságot használja fel jogszerűtlen tevékenységéhez, ezáltal is erősítve az ügyfelek bizalmát. A Kúria megállapította, hogy az adott ügyben az üzletkötő tevékenysége a biztosító számára nem volt észlelhető, ezáltal elhárítható, és ebben nagyfokú szerepe volt az ügyfélnek, aki elfogadta, hogy egy ismert, jó nevű biztosító úgy köt szerződést, hogy arról okiratot (kötvényt) nem állít ki, nem ad elszámolást arról, miként gazdálkodott az átvett pénzösszeggel a szerződés rendelkezéseinek megfelelően (miként érte el a kifizetett „hozamokat”), milyen számítás eredményezte a kifizetett szolgáltatást, és a nagy összegű kifizetéseket amúgy mindenféle okirati dokumentálás mellett teljesíti. A biztosítót mulasztás terhelte amiatt, hogy a szigorú számadási kötelezettségű nyugtatömb jogosulatlanul az üzletkötő birtokába került, és ezt a tényt csak akkor tárta fel, amikor az üzletkötő tevékenysége miatt az első bejelentések hozzá beérkeztek, azonban a kártérítési igénnyel fellépő ügyfél kárát nem ez a mulasztás okozta, így az ügyfél káráért a biztosítót kártérítési felelősség nem terheli. A biztosító felelőssége kizárólag az üzletkötő biztosítási értékesítési tevékenységéért áll fenn, melynek feltétele a biztosítási szerződés létrejötte. Pusztán az, hogy az üzletkötő munkaviszonya lehetőséget adott egy hihető fedőtörténetre a jogsértő magatartás megvalósításához, a biztosító felelősségét nem alapozta meg {Kúria Pfv.V.21.393/2016/5. [21]-[29] pont}.

A biztosítási jogviszonnyal kapcsolatos jogvita peresítése során szem előtt tartandó, hogy keresetet a biztosítóval, és nem a biztosító munkavállalójával szemben kell előterjeszteni {vö. pl. Kúria Pfv.III.20.175/2018/3. [18] pont}.

1.2.9. A biztosítási tevékenység kiszervezése

Az ügymenet kiszervezése esetén a biztosító a biztosítási vagy azzal közvetlenül összefüggő tevékenysége valamely részének végzésére mást bíz meg [Bit. 4. § (1) bekezdés 103. pont]. A biztosító – az adatvédelmi előírások betartása mellett – tevékenységének bármely elemét kiszervezheti [Bit. 90. § (1) bekezdés] a kiszervezéssel kapcsolatos jogszabályi rendelkezések tiszteletben tartásával, így többek között figyelemmel arra, hogy a kiszervezés nem eredményezhet érdeksérelmet az ügyfél számára az ügyféllel fennálló szerződéses viszonyban, és nem befolyásolhatja az ügyfél felé fennálló, e törvényben foglalt kötelezettségek teljesítését. Nem szervezhetőek ki továbbá a kiemelten fontos feladatkörök vagy tevékenységek, amennyiben a kiszervezés veszélyezteti az ügyfelek érdekeit [Bit. 90. § (3) bekezdés b) pont, (5) bekezdés c) pont].

A kiszervezett tevékenységgel harmadik személynek okozott kárért a biztosító felelős, és a biztosító köteles a felmerült sérelemdíjat megfizetni. A biztosító felelős azért, hogy a kiszervezett tevékenységet végző a tevékenységet a jogszabályi előírások betartásával és a tőle elvárható gondossággal végezze [Bit. 91. § (1) és (2) bekezdés].

A kiszervezés alóli törvényi kivétel a termékértékesítés. A Bit. 90. § (2) bekezdése szerint a termékértékesítés más általi üzletszerű végzése nem minősül az ügymenet kiszervezésének. Amint arra az MNB a „Biztosításközvetítő által végzett ügyfélszolgálati tevékenység” című állásfoglalásában rámutat, a termékértékesítés ugyan része a biztosítási tevékenységnek, de a más személy – függő közvetítő – általi végzésekor nem a biztosítói ügymenet kiszervezésére, hanem a biztosításközvetítésre vonatkozó előírásokat kell alkalmazni.

1.2.10. A kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás területén megjelenő egyes személyek: kárképviselő, kárrendezési megbízott, levelező

A kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás külön szabályaival csak érintőlegesen foglalkozunk, itt jelezve, hogy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződések területén több, a szabályozásban is nevesített sajátos szereplővel lehet találkozni, így például az alábbiakkal:

– kárképviselő: a határon átnyúló szolgáltatás esetében a biztosító által a gépjármű-felelősségbiztosítási károk rendezésével, a biztosító peres és peren kívüli képviseletével megbízott, illetve arra jogosult személy vagy szervezet (Kgfb. tv. 3. § 18. pont);

– kárrendezési megbízott: a gépjármű-felelősségbiztosítási tevékenységet végző biztosító székhely szerinti tagállamától eltérő tagállamban működő megbízottja, aki a biztosító által biztosított gépjármű használatával kapcsolatban felmerült kártérítési igényeket a károsult lakóhelye (székhelye) szerinti tagállamban kezeli és rendezi, valamint a biztosítót a károsulttal szemben képviseli (Kgfb. tv. 3. § 20. pont);

– levelező: olyan biztosító, a biztosító részére kárrendezési tevékenységet végző szervezet, kárrendezési megbízott, egyéb szervezet vagy személy, akit vagy amelyet a működése szerinti ország nemzeti irodájának jóváhagyásával a zöldkártyarendszerhez tartozó ország biztosítója jelöl a biztosítottjai által a levelező országában okozott gépjármű-felelősségbiztosítási károk kezelésére és rendezésére (Kgfb. tv. 3. § 26. pont).

E személyek jogaival és kötelezettségeivel összefüggésben az EUB több ítéletében értelmezte az uniós elvárásokat.

Példaként említhető az EUB C–25/19. Corporis ítélete, melyben az EUB azt vizsgálta, hogy egy képviselőnek a fogadó tagállamban a nem-életbiztosító által történő kijelölése magában foglalja-e a képviselő meghatalmazását arra, hogy átvegye a közlekedési baleset miatti kártérítési eljárást megindító iratot. Az EUB egyebek között (figyelembe véve a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján határokon átnyúló tevékenységet folytató biztosítóval szembeni keresetindítás nehézségét) kiemelte, a Szolvencia II irányelv 151. cikke előírja, hogy a fogadó tagállam megköveteli az érintett nem-életbiztosítással foglalkozó biztosítóintézettől, hogy gondoskodjon arról, hogy az e tagállam területén bekövetkezett események miatti kártalanítás iránti kérelmet benyújtó személyek ne kerüljenek kedvezőtlenebb helyzetbe amiatt, hogy e vállalkozás a szolgáltatásnyújtás szabadsága, nem pedig az adott tagállamban lévő telephelyen keresztül fedezi a kockázatot. E célból az irányelv 152. cikke (1) bekezdése első albekezdésének megfelelően a fogadó tagállamnak meg kell követelnie az érintett nem-életbiztosítási biztosítóintézettől, hogy a területén lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező olyan képviselőt jelöljön ki, aki elegendő jogkörrel rendelkezik ahhoz, hogy képviselje ezt a vállalkozást mind azon személyekkel szemben, akik kárt szenvedtek és emiatt kártérítést igényelhetnek, mind pedig az e személyek által e tagállam bíróságai és hatóságai előtt esetlegesen megindított bírósági eljárások keretében. Az EUB szerint a nem-életbiztosítással foglalkozó biztosító kárrendezési megbízottját megillető valamennyi jogkörből ez utóbbinak a közlekedési baleset miatti kártérítés tárgyában az eljárást megindító iratok kézbesítésére vonatkozó felhatalmazásának kizárása ellentétes lenne a gépjárműbalesetek károsultjai hatékony kártérítésének biztosítására irányuló célkitűzéssel, illetve ellentétes lenne a Szolvencia II irányelv 151. cikkében foglalt, a kártérítési kérelmet benyújtó személyekkel szembeni hátrányos megkülönböztetés megelőzésére irányuló céllal (C–25/19. Corporis ítélet, 35., 36., 42. és 43. pont). A kárrendezési megbízottal kapcsolatban lásd még pl. a C–306/12. Spedition Welter ítéletet, a C–359/14. ERGO Insurance ítéletet, a C–558/15. Vieira de Azevedo e. a. ítéletet és a C–913/19. CNP ítéletet]).

2. Az ügyfél

A Ptk. nem, a Bit. azonban ismeri és meg is határozza az ügyfél fogalmát: a szerződő, a biztosított, a kedvezményezett, a károsult, a biztosító számára szerződéses ajánlatot tett és a biztosító szolgáltatására jogosult más személy, továbbá a független biztosításközvetítő esetében az a személy is, aki a független biztosításközvetítővel alkuszi megbízási szerződést kötött [Bit. 4. § (1) bekezdés 101. pont].

A Bit. szerinti teljes ügyfélkategóriára értelmezhető a nemek közötti megkülönböztetés tilalmának szabályozása, amelynek értelmében például a nemi hovatartozáson alapuló megkülönböztetés nem sérti az egyenlő bánásmód követelményét

– az olyan (nemi hovatartozáshoz is kapcsolható) közvetett különbségtétel esetén, amelynek tárgyilagos mérlegelés szerint az adott jogviszonnyal közvetlenül összefüggő, önállóan értékelhető és valós különbségen alapuló észszerű indoka van,

– a biztosító ügyfelére, ügyfélcsoportjára nézve az Ebktv. 30/A. §-ában foglaltakhoz képest kedvezőbb elbírálás alkalmazása, ha az nem jelent meg nem engedett különbségtételt az adott ügyféllel, ügyfélcsoporttal összehasonlítható helyzetben lévő más személlyel, személyekkel szemben,

– az egyik nem tagjainak meghatározott termékhez való hozzáférése megtagadása, ha a biztosító az adott terméket objektíven igazolt céllal, kizárólag vagy elsősorban az egyik nem tagjainak nyújtja, és a biztosító által alkalmazott megoldások a cél eléréséhez megfelelőek és ahhoz szükségesek (Bit. 134. §).

Emlékeztetünk rá, hogy az MNB külön figyelmet fordít a fogyatékos ügyfelek érdekeinek védelmére. A fogyatékos ügyfelekkel kapcsolatos bánásmódról szóló 4/2017. (III. 13.) MNB ajánlás rögzíti a jogszabályokban előírt kötelezettségeken túlmutató, azon felügyeleti elvárásokat, amelyek pénzügyi szervezetek, személyek által történő követése, és ezáltal széles körű érvényesülése hozzájárul a fogyatékos ügyfelek önálló ügyintézéséhez, felelős pénzügyi döntéseihez. A fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvény 4. § a) pontja értelmében fogyatékos személy az a személy, aki tartósan vagy véglegesen olyan érzékszervi, kommunikációs, fizikai, értelmi, pszichoszociális károsodással – illetve ezek bármilyen halmozódásával – él, amely a környezeti, társadalmi és egyéb jelentős akadályokkal kölcsönhatásban a hatékony és másokkal egyenlő társadalmi részvételt korlátozza vagy gátolja. Az MNB ajánlás értelmében, ha e fogyatékos személy a pénzügyi szervezet által nyújtott szolgáltatást saját nevében vagy képviselőként eljárva veszi igénybe, e célból a pénzügyi szervezettel kapcsolatba lép, a szolgáltatással kapcsolatos tájékoztatás vagy reklám, illetve szerződéses ajánlat címzettje, függetlenül attól, hogy fogyasztóként vagy annak nem minősülő személyként jár el. Megjegyezzük, hogy már elfogadásra került, de csak 2025. június 28-án lép hatályba a termékekre és a szolgáltatásokra vonatkozó akadálymentességi követelményeknek való megfelelés általános szabályairól szóló 2022. évi XVII. törvény.

3. A szerződő fél

A szerződő fél az a személy, aki a biztosítóval megköti a biztosítási szerződést. A szerződő fél tesz biztosítási ajánlatot (Ptk. 6:443. §), ő jogosult a szerződés módosítására [Ptk. 6:446. § (2) bekezdés] és felmondására (Ptk. 6:466. §, 6:483. §), és őt terheli a közlési és változásbejelentési (Ptk. 6:452. §), illetve a biztosítási esemény bejelentési (Ptk. 6:453. §), valamint a díjfizetési kötelezettség [Ptk. 6:439. § (1) bekezdés].

A nem természetes személy szerződő fél nevében képviselője, jellemzően törvényes képviselője jár el. E személy biztosítási szerződéssel kapcsolatos eljárása adott esetben munkajogi felelősségi kérdéseket vethet fel, például a vezető állású munkavállaló kártérítési felelősségére irányadó rendelkezések alkalmazhatóságának körében [lásd pl. EBH2018. M.19. (Kúria Mfv.II.10.059/2017.)].

A szerződő fél biztosítási szerződéssel kapcsolatos magatartására irányadó, biztosítási jogon kívüli rendelkezések meghatározó jelentőséggel bírhatnak a biztosítási szerződés, annak érvényessége vonatkozásában is. Ez állhat fenn például abban az esetben, ha jogszabály az adott jogi személy közgyűlésének hatáskörébe utalja a vezető tisztségviselők díjazásának megállapítását, ugyanakkor a vezető tisztségviselők nyugdíj-kiegészítő biztosításának megkötésére nem ennek megfelelően kerül sor (miközben az a joggyakorlat szerint a vezető tisztségviselő díjazása egy formájának minősül), a biztosítási szerződés semmisségét eredményezve [vö. BH1995. 565. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.I.21.773/1994.)].

3.1. A szerződő fél a kölcsönös biztosító egyesülettel kötött biztosítási szerződés esetén

A Bit. 17. § (1) bekezdés szerint a kölcsönös biztosító egyesület olyan kölcsönösségi alapon működő egyesület, amely kizárólag tagjával kötött – ide nem értve a passzív viszontbiztosításra irányuló szerződést – biztosítási szerződés alapján, biztosítási díj ellenében a biztosítási feltételekben meghatározott biztosítási események bekövetkezése esetében biztosítástechnikai elvek alapján előre meghatározott szolgáltatást nyújt.

A Bit. szerinti kölcsönös biztosító egyesülettel tehát kizárólag az egyesület tagja köthet szerződést.

3.2. A szerződő fél és a biztosítási érdek

A Ptk. értelmében biztosítási szerződést az köthet (az lehet szerződő fél),

– aki esetében fennáll a biztosítási érdek, azaz vonatkozásában valamely vagyoni vagy személyhez fűződő jogviszony alapján a biztosítási esemény elkerülésében, életkor elérésére, születésre vagy házasságkötésre szóló életbiztosítás esetén a biztosítási esemény bekövetkezésében érdekelt, vagy

– aki esetében nem áll fenn a biztosítási érdek, de a biztosítási szerződést biztosítási érdekkel rendelkező személy (a biztosított) javára köti meg (Ptk. 6:440. §). Ebben az esetben figyelembe veendő, hogy a Kúria EBH 2013. P. 3. számon közzétett elvi határozatában kimondta: nincs jogi akadálya annak, hogy a szerződő fél maga kérhesse a vagyonbiztosítási szerződés teljesítését, kérelme azonban csak a biztosított javára szóló marasztalásra irányulhat (lásd pl. Kúria Pfv.III.21.141/2013/7.).

Főszabály szerint a biztosítási érdek a biztosítási esemény (a biztosított elhalálozása, a vagyontárgy tűz általi károsodása stb.) elkerülésében való érdekeltségben mutatkozik meg. A Ptk. 6:440. § emellett három olyan esetet is azonosít, amikor a biztosítási érdek a biztosítási esemény bekövetkezésében való érdekeltségben mutatkozik meg: életkor elérésére, születésre vagy házasságkötésre szóló életbiztosítás esetén. Ez utóbbi tágan értelmezendő, így figyelemmel szükséges lenni a bejegyzett élettársi kapcsolatról, az ezzel összefüggő, valamint az élettársi viszony igazolásának megkönnyítéséhez szükséges egyes törvények módosításáról szóló 2009. évi XXIX. törvény 3. § (1) bekezdés a) pontjára, amely alapján a házasságra vonatkozó szabályokat megfelelően alkalmazni kell a bejegyzett élettársi kapcsolatra.

A Ptk. 6:440. § azt szabályozza, hogy ki köthet biztosítási szerződést, de egyúttal behatárolja a biztosított személyét is. A rendelkezés két fordulata két különböző esetkörre vonatkozik {vö. BH2022. 74. (Kúria Pfv.I.20.097/2021/6.) [36] pont}.

Nem követelmény tehát, hogy a szerződő fél esetében fennálljon a biztosítási érdek, azonban ha a szerződő fél esetében a fenti két feltétel közül egy sem teljesül (nem áll fenn esetében a biztosítási érdek, és a biztosítási szerződést nem biztosítási érdekkel rendelkező személy javára köti meg), akkor a kárbiztosítási és csoportos összegbiztosítási szerződés semmis (Ptk. 6:440. §). Megjegyezzük, hogy egy esetleges bírósági eljárás során a bíróságnak csak a rendelkezésére álló bizonyítási anyag alapján tényként egyértelműen megállapítható, nyilvánvaló semmisséget kell hivatalból észlelnie. A semmisség megállapíthatósága érdekében a bíróság hivatalból bizonyítást nem folytathat le. Ugyanígy hivatalból észlelnie kell a bíróságnak azt is, ha a szerződés nem jött létre {az érvénytelenségi perekben felmerülő egyes eljárásjogi kérdésekről szóló 2/2010. (VI. 28.) PK vélemény 4. pont a) alpont, míg a joggyakorlatból lásd pl. Kúria Pfv.V.21.161/2016/8. [36] pont}.

A nem csoportos összegbiztosítások esetén külön szabály irányadó: ha az összegbiztosítási szerződést nem biztosítási érdekkel rendelkező biztosított köti meg, akkor a szerződés létrejöttéhez és módosításához a biztosított írásbeli hozzájárulása szükséges. A biztosított hozzájárulása nélkül kötött összegbiztosítási szerződés nem teljes egészében semmis: a szerződésnek csak a kedvezményezett kijelölését tartalmazó része semmis, s ilyen esetben kedvezményezettnek a szerződésben kijelölt személy helyett a biztosítottat vagy örökösét kell tekinteni, aki a szerződő félnek köteles megtéríteni a kifizetett biztosítási díjakat és a szerződésre fordított költségeket (Ptk. 6:475. §).

Tulajdonszerzés hiányában érvénytelen a casco biztosítási szerződés, ha a szerződő fél a gépkocsit nem tulajdonostól szerezte, és azon tulajdonjogot nem szerzett [a Ptk. 5:39. § (1) bekezdés szerint átruházással a dolog tulajdonosától lehet a tulajdonjogot megszerezni, míg a (2) bekezdés értelmében a kereskedelmi forgalomban jóhiszeműen és ellenérték fejében szerző megszerzi az átruházással az ingó dolog tulajdonjogát akkor is, ha az átruházó nem volt tulajdonos], s így helyzetére a jogalap nélküli birtoklás szabályait kell alkalmazni. Ebben az esetben a szerződő fél vagyona például a gépkocsi ellopásával nem csökkent, hiszen jogilag – tulajdonszerzés hiányában – korábban sem tartozott ahhoz. Emiatt kára nem a gépkocsi ellopásakor keletkezett, hanem akkor, amikor a nem tulajdonostól a gépkocsit megvásárolta és a vételárat kifizette. Formailag tehát már a kára bekövetkezése után biztosította a vagyontárgyat, tartalmilag pedig, miután a gépkocsi birtokából való kikerülésével kár nem érte, nem is tekinthető a vagyontárgy megóvásában érdekelt személynek, ezért a szerződés a Ptk. 6:440. § rendelkezésébe ütközően, a Ptk. 6:95. § alapján mint jogszabályba ütköző szerződés semmis, ami miatt annak teljesítése iránt eredménnyel nem támaszthat igényt a biztosítóval szemben [vö. BH2000. 13. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.VIII.24.089/1997.), illetve e kérdéskör kapcsán lásd még pl. BH1996. 418. (Legfelsőbb Bíróság Pfv.V.22.633/1994.)].

A biztosítási érdeknek folyamatosan fenn kell állnia. Főszabály szerint a szerződés vagy annak megfelelő része megszűnik, ha a biztosítási érdek megszűnik akár a biztosító kockázatviselésének kezdete előtt, akár a biztosító kockázatviselésének tartama alatt. A biztosítási érdek megszűnéséhez fűződő jogkövetkezmények nem alkalmazhatók ugyanakkor, ha az érdekmúlás kizárólag a biztosított vagyontárgy tulajdonjoga átszállásának következménye, és a vagyontárgy más jogcím alapján már korábban is az új tulajdonos birtokában volt. Ebben az esetben a tulajdonjoggal együtt a biztosítási fedezet is átszáll, és a tulajdonjog átszállása időpontjában esedékes biztosítási díjakért a korábbi és új tulajdonos egyetemlegesen felelős. A szerződést bármelyik fél a tulajdonjog átszállásáról való tudomásszerzést követő harminc napon belül írásban, harmincnapos határidővel felmondhatja (Ptk. 6:454. §).

3.3. Több szerződő fél a biztosítási szerződésben

Nincs akadálya annak, hogy adott esetben a biztosítási szerződést több szerződő fél kösse meg a biztosítóval. A Ptk. erre vonatkozó külön rendelkezéseket nem tartalmaz, így egy ilyen esetben a többalanyú kötelmekre vonatkozó általános előírások alkalmazandók.

3.4. A fogyasztónak minősülő szerződő fél

A szerződő fél fogyasztói minőségének kiemelkedő jelentősége van, hiszen ha ez áll fenn, akkor például egyrészt a szerződés csak a szerződő fél, a biztosított és a kedvezményezett javára térhet el a Ptk. Hatodik Könyv XXII. Címének rendelkezéseitől a 6:455. § és 6:456. §-ában foglaltak szerint, másrészt a biztosítási szerződés a biztosító ráutaló magatartásával is létrejöhet (Ptk. 6:444. §). A fogyasztói minőség megléte vagy annak hiánya más következményekkel is jár, így például a nem fogyasztó fél a tisztességtelennek tartott ÁSZF-kikötéseket csak a megtámadási határidőn belül támadhatja, illetve az ellene indított perben a szerződés megtámadása útján, érvénytelenségi kifogásként kérheti a kereset elutasítását {vö. BDT2018. 3881. (Szegedi Ítélőtábla Gf.III.30.397/2016.) [49] pont. Ebben az ügyben a bíróság azt is rögzítette, hogy az ügyvédi iroda által gépjárműbeszerzés finanszírozására megkötött devizaalapú kölcsönszerződés nem minősül sem fogyasztói, sem fogyasztási szerződésnek, ha a járműbeszerzés a jogi személy jövedelemszerző szakmai tevékenységének elősegítését szolgálta}.

A fogyasztói minőség jelentősége megmutatkozik abban is, hogy a Bit. 122. § (1) bekezdése szerinti felmondási jog csak akkor illeti meg a szerződő felet, ha fogyasztónak minősül. A Bit. e rendelkezése értelmében az életbiztosítási szerződést önálló foglalkozása vagy üzleti tevékenysége körén kívül megkötő természetes személy szerződő a Bit. 157. §-ban meghatározott tájékoztatás kézhezvételétől számított harminc napon belül az életbiztosítási szerződést írásbeli nyilatkozattal – indoklás nélkül – felmondhatja [a (4) bekezdésben meghatározott kivételekkel].

A fogyasztó a szakmája, önálló foglalkozása vagy üzleti tevékenysége körén kívül eljáró természetes személy [Ptk. 8:1. § (1) bekezdés 3. pont]. Megjegyezzük, a fogyasztó fogalma kapcsán a Bit. nem a Ptk., hanem az Fttv. meghatározására utal vissza [a Bit. 4. § (1) bekezdés 33. pont szerint a fogyasztó a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló törvényben meghatározott fogalom], a Ptk.-tól némileg eltérő meghatározást tartalmaz. Az Fttv. 2. § a) pontja értelmében a fogyasztó az önálló foglalkozásán és gazdasági tevékenységén kívül eső célok érdekében eljáró természetes személy.

Kiemelendő, hogy a Bit. főszabály szerint nem tesz különbséget a szerződő felek között azon szempont alapján, hogy azok fogyasztónak minősülnek-e vagy sem (a számos kérdésben a Bit. hátterét jelentő uniós szabályozás kapcsán erre mutatott rá az EUB a C–20/19. kunsthaus muerz ítéletben).

Ennek megfelelően például a biztosítót a szerződő fél vonatkozásában terhelő tájékoztatási kötelezettség Bit.-ben rögzített szabályai (lásd pl. Bit. 152–157. §) nem csak a fogyasztónak minősülő ügyfelek (és így szerződő felek) esetén alkalmazandók. A Bit. csak néhány esetben tesz kivételt, így például az alábbi esetekben:

– általános szabály, hogy az életbiztosítási szerződés megkötését követően a biztosító a szerződés létrejöttétől számított harminc napon belül (a kötelezettségvállalás tagállamának hivatalos nyelvén, vagy ez irányú megegyezés esetén, a szerződő kifejezett kérésére más nyelven) köteles a szerződőt bizonyítható és azonosítható módon, egyértelműen tájékoztatni a biztosítási szerződés létrejöttéről; fogyasztó szerződő esetén pedig a biztosító ebben a tájékoztatásban köteles felhívni a figyelmet arra, hogy a Bit. 122. § alapján a tájékoztatás kézhezvételétől számított harminc napon belül az életbiztosítási szerződést írásbeli nyilatkozattal – indoklás nélkül – felmondhatja [Bit. 157. § (1) és (2) bekezdés],

– a biztosítási szerződés megkötése előtt a biztosítónak meg kell határoznia az ügyféltől kapott tájékoztatás alapján az adott ügyfél konkrét igényeit és szükségleteit, és közérthető formában tárgyilagos tájékoztatást kell nyújtania az ügyfélnek a biztosítási termékekkel összefüggésben, annak érdekében, hogy az ügyfél megalapozott döntést hozhasson. A tájékoztatásokat a Bit. 1. melléklet szerinti nem-életbiztosítási termékek értékesítése esetén egy egységesített biztosítási termékismertető (IPID) útján, papíron vagy tartós adathordozón kell nyújtani, amely biztosítási termékismertetőt a nem-életbiztosítási termék kidolgozója állítja össze. Ezt a biztosítási termékismertetőt a biztosítási termék felkínálásának helye szerint használt hivatalos nyelveken vagy azok egyikén kell megfogalmazni, esetleg a biztosításértékesítő és a fogyasztó megállapodása szerinti egyéb nyelven [158/B. § (1) és (5) bekezdés, valamint (6) bekezdés d) pont],

– a biztosító a panasz kivizsgálásáért a fogyasztóval szemben külön díjat nem számíthat fel [Bit. 159. § (4) bekezdés],

– a Bit. többletkövetelményeket állapít meg a biztosítási alapú befektetési termékek értékesítése vonatkozásában, egyebek között a biztosító oldalán fennálló tájékoztatási kötelezettség kapcsán, valamint előírja a biztosító számára az alkalmassági értékelés elvégzését is, továbbá rögzíti, hogy biztosítási alapú befektetési termék kizárólag tanácsadással értékesíthető (Bit. 166/B., 166/D. és 166/E. §), ugyanakkor a Bit. akként rendelkezik, hogy ezeket a rendelkezéseket nem kell alkalmazni, amennyiben az ügyfél a Bszt. szerinti szakmai ügyfélnek minősül (Bit. 166/F. §).

Az MNB felügyeleti stratégiájában a fogyasztói érdekek védelme kiemelt fókuszként kerül megjelölésre, amellyel összefüggésben az MNB a pénzügyi szervezetek számára a fogyasztóvédelmi elvek alkalmazásáról szóló 9/2020. (VII. 14.) MNB ajánlásban rögzítette a pénzügyi szervetekkel szembeni elvárásait. Az MNB három fő alapelvet határozott meg:

– együttműködés, átláthatóság és összehasonlíthatóság, különös tekintettel a költségekre és díjakra;

– tisztességes szerződési feltételek alkalmazása;

– azonos szintű védelem, azonos bánásmód, kiemelt figyelemmel az elektronikus csatornákon megvalósuló és a határon átnyúló szolgáltatásokra.

Felhívjuk a figyelmet arra is, hogy a szerződő fél fogyasztói minősége kihatással van más, a vállalkozások biztosítási szerződéssel összefüggő magatartására vonatkozó jogszabályok, így különösen az Fttv. alkalmazhatóságára is.

3.5. A szerződő a csoportos biztosítási szerződés esetén, a csoportos biztosítási szerződés szerződője mint biztosításközvetítő

A csoportos biztosítás esetén a szerződő fél és a biztosítottak személye nem esik egybe [Ptk. 6:442. § (1) bekezdés].

A hazai joggyakorlatban is több, csoportos biztosítással kapcsolatos döntés lelhető fel: a bank baleseti kiegészítő biztosításokkal rendelkező csoportos életbiztosítást köt a biztosítóval, amelyhez csatlakozhat a biztosított {Kúria Pfv.V.20.018/2020/7. [1] pont}, illetve a biztosító és a bank között Hitelfedezeti Védelem csoportos biztosítási szerződés jött létre, amelyhez biztosítotti nyilatkozattal csatlakozott a bankkal jelzálog-kölcsönszerződést kötött biztosított azzal, hogy kedvezményezettként a bank került megjelölésre {Kúria Pfv.V.20.020/2020/8. [1] és [2] bekezdés}.

Adott esetben megvizsgálandó, hogy a csoportos biztosítási szerződés szerződője biztosításközvetítőnek minősül-e vagy sem (lásd pl. a C–633/20. TC Medical Air Ambulance Agency ítéletet, illetve a MNB „A biztosításközvetítés, illetve biztosítottak csoportos biztosításhoz történő csatlakoztatása elhatárolásának szempontjai” című 2015. évi állásfoglalását, amely a biztosításközvetítők személyével összefüggésben kerül ismertetésre).

4. A biztosított

4.1. A harmadik személy javára kötött biztosítási szerződés

A Ptk. lehetőséget ad a biztosítási szerződés harmadik személy javára történő megkötésére.

Ebben az esetben a szerződő fél és a biztosított személye elválik egymástól, és a szerződő fél oldalán nem azonosítható biztosítási érdek (lásd a Ptk. 6:440. §).

A szerződő fél és a biztosított személyének elválása a Ptk. több rendelkezésében megjelenik, így például

– a szerződő fél tájékoztatási kötelezettségével (Ptk. 6:450. §),

– a biztosított szerződésbe történő belépésével (Ptk. 6:451. §),

– a közlési és változásbejelentési, illetve a bejelentési kötelezettséggel [Ptk. 6:452. § (5) bekezdés, 4:453. §],

– kárbiztosításnál a kármegelőzési és kárenyhítési kötelezettséggel [Ptk. 6:463. § (1) és (2) bekezdés] összefüggésben.

Az a körülmény, hogy a szerződő és a biztosított személye nem azonos, több vonatkozásban is meghatározó jelentőséggel bírhat, hiszen például a Ptk. 6:455. és 6:456. § a klaudikáló kogencia elvének érvényesülését nem a biztosított, hanem a szerződő fél fogyasztói minőségéhez köti. Ennek megfelelően érvényesül a klaudikáló kogencia elve, ha egy fogyasztónak minősülő szerződő köt szerződést egy nem természetes személy biztosított javára, nem érvényesül ugyanakkor fordított esetben, tehát ha egy fogyasztónak nem minősülő szerződő köt szerződést egy vagy több fogyasztónak minősülő biztosított javára.

A szerződő fél és a biztosított személyének jogszabályi rendelkezésekben megjelenő elválása kapcsán példaként említhető, hogy a Kjtv. 10. § (2) bekezdése – miután az (1) bekezdés rögzíti, hogy a közjegyző a közjegyzői működése körében okozott kár megtérítésére és személyiségi jogsértésért sérelemdíj megfizetésére a Ptk. szabályai szerint köteles – előírja, hogy a kártérítés, illetve a sérelemdíj fedezetére legalább százmillió forint értékű felelősségbiztosítást kell kötni, és azt a közjegyzői működés tartama alatt fenn kell tartani. A (3) bekezdés szerint a felelősségbiztosítást annak kötelező értékéig a közjegyző – helyettesítés esetén a közjegyzőhelyettes vagy a nyugalmazott közjegyző – javára és érdekében a Magyar Országos Közjegyzői Kamara köti meg; a kiegészítő felelősségbiztosítás megkötésére a közjegyző – helyettesítés esetén a közjegyzőhelyettes vagy a nyugalmazott közjegyző – jogosult.

Harmadik személy javára kötöttként azonosította a Kúria például azt a biztosítási szerződést, amikor a lízingbe vevő zárt végű pénzügyi lízingszerződést kötött a lízingbe adóval a gépjármű pénzügyi finanszírozására, és hozzájárult ahhoz, hogy a lízingbe adó casco biztosítási szerződést kössön oly módon, hogy a biztosítási szerződésben a lízingbe vevő a biztosított, míg a lízingbe adó a szerződő fél és kedvezményezett {Kúria Pfv.V.20.070/2018/12. [3] és [15] pont, illetve lásd még pl. Kúria Pfv.VIII.21.719/2011/5.}.

A Ptk. 6:136. § (1) bekezdése szerint ha a felek harmadik személy részére teljesítendő szolgáltatásra kötöttek szerződést, a harmadik személy akkor követelheti közvetlenül a szolgáltatás teljesítését, ha ezt a jogát a felek kifejezetten kikötötték; vagy ez a szerződés céljából vagy az eset körülményeiből egyértelműen következik. Ha a szerződő fél és a biztosított személye különböző, a biztosított a javára kötött biztosítási szerződésből eredő igényeket a biztosítóval szemben közvetlenül is érvényesítheti, nemcsak akkor, ha ezt a szerződésben kikötötték. A biztosított a biztosítási esemény bekövetkezését követően a kártérítési igényét saját jogán, közvetlenül érvényesítheti (illetve azt engedményezheti) a biztosítóval szemben, a biztosítási esemény bekövetkezésével – külön nyilatkozat, illetve a szerződésbe történő belépés nélkül is – minden tekintetben a szerződő fél helyébe lép (vö. Kúria Pfv.III.21.141/2013/7.).

A joggyakorlatban a harmadik személy javára szóló biztosítási szerződés nemcsak a szerződő fél és a biztosított személyének elválása esetén állhat fenn, hanem akkor is, ha a szerződésben kedvezményezettet (a biztosító biztosítási esemény bekövetkezését követő szolgáltatására jogosultat) jelölnek meg. Ez valósult meg a Pécsi Ítélőtábla szerint, amikor a kölcsönszerződés biztosítékaként az adós betéti társaság a biztosítási összeg kedvezményezettjeként jelölte meg az adott bankot, és ennek megfelelően módosult a biztosítási szerződés. Az adós azt vállalta, hogy a mindenkor fennálló tőke- és kamattartozás erejéig a biztosítási kártérítést a kedvezményezett részére utalja. A kedvezményezett bejegyzésével a biztosítás fedezeti célúvá, a bank mint harmadik személy érdekében kötött szerződéssé vált {BDT2019. 4092. (Pécsi Ítélőtábla Gf.III.40.014/2019/5.) [31] pont. Megjegyezzük, az ítélet szerint ettől a biztosítási összeg nem került a bank vagyonába, az kizárólag a kölcsön biztosítékául szolgált, hiszen a biztosítási összeg kifizetése mindenképpen a betéti társaság vagyonában okozott volna változást, mert a banknak a kölcsöntartozásra kellett volna azt elszámolni, így az adós tartozását csökkentette volna. A biztosítási összeg jogosultja tehát a betéti társaság volt}.

4.2. A biztosított, a biztosítási érdek

A biztosított az a személy, aki – amint arra a Ptk. 6:440. § rámutat – valamely vagyoni vagy személyhez fűződő jogviszony alapján érdekelt a biztosítási esemény elkerülésében, illetőleg az életkor elérésére, születésre vagy házasságkötésre szóló életbiztosítás esetén a biztosítási esemény bekövetkezésében (a biztosítási érdek összegbiztosítás esetén történő szabályozását illetően lásd még a Ptk. 6:475. §-t). Ha nem is ő köti meg a szerződést, a biztosító szolgáltatására főszabály szerint a biztosított jogosult [lásd a Ptk. 6:439. § (2) bekezdését].

4.2.1. A szerződő féllel nem azonos biztosított

Ha a szerződő fél és a biztosított személye nem azonos, akkor

– a biztosítási esemény bekövetkezéséig vagy a biztosított belépéséig a szerződő fél a hozzá intézett nyilatkozatokról és a szerződésben bekövetkezett változásokról a biztosítottat köteles tájékoztatni (Ptk. 6:450. §),

– a biztosított a biztosítóhoz intézett írásbeli nyilatkozattal a szerződésbe beléphet, mely belépéshez a biztosító hozzájárulása nem szükséges, a belépéssel a szerződő felet megillető jogok és az őt terhelő kötelezettségek összessége a biztosítottra száll át [Ptk. 6:451. § (1) bekezdés],

– egyaránt terheli a szerződő felet és a biztosítottat a közlésre és a változás bejelentésére irányuló kötelezettség [Ptk. 6:453. § (5) bekezdés], kárbiztosítás esetén a kármegelőzési és kárenyhítési kötelezettség [Ptk. 6:463. § (1) és (2) bekezdés],

– a biztosított is szerephez juthat a biztosítási esemény bekövetkezésére vonatkozó bejelentési kötelezettség teljesítésében (vö. Ptk. 6:453. §),

– kifejezetten a biztosítottat terheli kárbiztosítási szerződés esetén az állapotmegőrzési kötelezettség [Ptk. 6:465. § (1) bekezdés],

– kárbiztosítási szerződés esetén a biztosított magatartása figyelembe veendő a biztosító mentesülése körében [Ptk. 6:464. § (1) bekezdés],

– a kárbiztosítási szerződések kapcsán felmerülő megtérítési igény, illetve a biztosított vagyontárgy megkerülésekor irányadó szabályozása körében a biztosítotti minőség bír jelentőséggel (Ptk. 6:468. § és 6:469. §),

– a felelősségbiztosítás különös szabályaiban (a felelősségbiztosítás sajátosságaiból adódóan) a biztosított, és nem a szerződő fél kerül előtérbe (Ptk. 6:470–6:474. §).

A szerződő és a biztosított személye azonosságának hiánya az esetleges joghatósági kikötésre is hatást gyakorol. Az EUB szerint abban az esetben, ha a biztosítási szerződést valamely harmadik személy javára kötik, az abban foglalt olyan joghatósági kikötés, amelybe az nem egyezett bele, az említett szerződésből eredő jogvita esetén csak akkor érvényesíthető vele szemben, ha nem sérti a gazdaságilag gyengébb fél védelmének célját azzal, hogy a biztosítási ügyekben a joghatósági megállapodásnak a gazdaságilag gyengébb személy védelme célkitűzésének szigorú keretei között kell maradnia. Az EUB ezt a megközelítést vette figyelembe a „nagykockázatot” fedező biztosítási szerződések vonatkozásában is, megállapítva, hogy a „nagykockázatot” fedező biztosítási szerződésekben az általános joghatósági szabályoktól való eltérés lehetősége csak a szerződő felek közötti jogviszonyokban alkalmazható, és főszabály szerint nem terjeszthető ki a biztosított harmadik személyre. Az EUB szerint a „nagykockázatot” fedező, a szerződő és a biztosító által kötött biztosítási szerződésben szereplő joghatósági kikötést nem lehet érvényesíteni az e szerződés által biztosított azon személlyel szemben, aki nem a biztosítási ágazatban folytat tevékenységet, aki e kikötéshez nem adta beleegyezését, és aki a biztosítási kötvény jogosultja, és a biztosító székhelyétől eltérő tagállamban rendelkezik székhellyel (C–803/18. BALTA ítélet, 36–46. pont).