A mű eredeti címe

Tre metri sopra il cielo

Fordította

Szabó Anita

Fedélterv

Kühne Andrea

© Copyright c Giangiacomo Feltrinelli Editore, 2004

First published as Tre metri sopra il cielo in February 2004

by Giangiacomo Feltrinelli Editore, Milan, Italy

© Szabó Anita, Hungarian translation, 2014

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Apámnak, az egyik legjobb barátomnak,
aki sok mindenre megtanított.
Anyámnak, a gyönyörű nőnek,
aki megtanított nevetni

1.

„Cathiának van a legjobb segge Európában.” A piros graffitti, egy illetéktelen kéz munkájának törvénytelen gyümölcse, mely egy cinkos festékszóró részvételével született az éj leple alatt, teljes szemérmetlenségében ragyogott a Corso Francia hídjának egyik vaskos pillérén.

A közelben álló, oly régen kifaragott szirti sas bizonyára látta az elkövetőt, de sosem fogja beköpni. Alatta, mint a márvány ragadozókarmok által védett kis sasfióka, ott ült ő.

Rövid, majdhogynem kefefrizurát viselt, mely a tarkóján olyan magasra fel volt nyírva, mint egy tengerészgyalogosnak.

Sötét Levi’s dzsekijének egyik gombja hiányzott; az aszfalton hagyta a motorjáról származó kevés kék festékkel együtt, egy túl élesre sikerült kanyarban.

A felhajtott gallér, a szájából kilógó Camel, a sötét Ballorama napszemüveg mind keménykötésű megjelenését erősítették, de valójában nem volt igazán szüksége rájuk. Lenyűgözően tudott mosolyogni, de keveseknek adatott meg a szerencse, hogy értékelni tudják.

A felüljáró végén, a lámpánál fenyegetően sorakozó autókat nézte. Úgy álltak ott, akárcsak egy versenyen a startnál, persze, ha nem lettek volna annyira különbözőek: egy Polski Fiat, egy Bogár, egy Fiesta, valami beazonosíthatatlan amerikai autó és egy 155-ös Alfa Romeo.

Elmosolyodott.

Valamivel hátrébb, egy 190-es Mercedesben, egy lerágott körmű, kecses ujjacska könnyedén meglökött egy kazettát, mely félig kilógott a legújabb típusú autórádióból. Egy kis, zümmögő motor elkapta a szalagot, és behúzta magával. Az oldalhangfalakból hirtelen szárnyra kapott egy fiatal énekesnő hangja.

A kocsi lassan elindult, a forgalom áramlását követve. A vezető arcszeszének illata belengte a kis utasteret. A lány arra gondolt, hogy ha akarná, sem mondhatná senkinek a magnóból szóló, „Menj, szerelmem” szöveget. Inkább a húgát küldte volna el szívesen valahová, aki a hátsó ülésről folyamatosan és kitartóan ismételgette:

– Erost rakjál be! Na! Erost akarok hallgatni.

A Mercedes épp abban a pillanatban haladt el a fiú előtt, amikor elégett cigije egy pontos pöccintésnek és egy kis szellőnek köszönhetően földet ért. Lesétált a márványlépcsőkön, megigazította 501-es farmerét, és felszállt az enyhén összekarcolt sárhányójú, kék Honda 750 Customjára. Elfordította a kulcsot, épphogy megérintette az indítógombot, és lenyomta a pedált.

Hirtelen eltűnt a zölden világító Neutral felirat, és mintegy varázsütésre újra az autók között találta magát. Háromcsíkos tornacipőbe bújtatott jobb lábával váltott sebességet, fékezett, majd ismét gázt adott. Finoman és lazán döntögette a motort jobbra-balra, ahogy a tenger hullámzik, úgy ingázva az autók hagyta helyek között, mint síversenyző póznától póznáig.

A nap éppen akkor kelt; reggel volt, gyönyörű reggel. A lány iskolába igyekezett, a fiú még előző este óta ébren volt. Ugyanolyan nap lett volna, mint a többi, ha akkor, a lámpánál nem egymás mellett állnak meg.

Piros.

A fiú a lányra pillantott. A nyitott ablakon egy hamuszőke hajtincs kandikált ki. Lassanként előbukkant egy finom nyak, melyen a könnyű, aranyszínű pihék a természet szelének irányát követték. A finom, de határozott arcél merengve ült a két rózsaszín orca között, míg a szelíd, békés kék szemek félig lehunyva, álmodozón hallgatták a Vita mia című második számot. A fiút megérintette a belőle áradó nagy nyugalom, és talán éppen ezért történt.

– Hé!

A lány odafordult, és szinte meglepetten nyitotta ki nagy, ártatlan, kék szemét. Ránézett. Furcsán festett mellette a motorján, széles vállával és április közepéhez képest túlzottan lebarnult karjával. Sötét napszemüvege mögé rejtett szeme biztosan hozzáadott volna még valamit ahhoz a már így is pofozni való képéhez.

– Nincs kedved eljönni velem egy körre a motorral?

– Nem, iskolába megyek.

– Hát, ne menj, csak csinálj úgy, mintha! A suli előtt felveszlek.

– Bocs – mosolygott erőltetetten és hamisan a lány –, rosszul fejeztem ki magam. Nem, nincs kedvem elmenni veled egy körre.

– Pedig jól szórakoznánk…

– Kétlem.

– Minden problémádat megoldanám.

– Nincsenek problémáim.

– Ezt viszont én kétlem.

Zöld.

A Mercedes kilőtt, maga mögött hagyva a srác magabiztos mosolyát. Az apa a lányához fordult:

– Ki volt ez? Valami barátod?

– Nem, apa, csak egy sima kretén…

Pár másodperccel később a Honda ismét a csinos lány mellé érkezett. A fiú belekapaszkodott a kocsiablakba, a másik kezével pedig egy kis gázt adott, hogy ne kelljen annyi erőt kifejtenie, bár izmos karjának az sem okozott volna problémát.

Az egyetlen, akinek mindez láthatólag problémát okozott, az apa volt.

– Mi a frászt művel ez a barom? Miért jön így rám?

– Nyugi, papa, majd én elintézem… – Azzal határozottan a fiú felé fordult. – Ide figyelj, tényleg nincs semmi jobb dolgod?

– Nincs.

– Akkor keress magadnak!

– Már találtam valamit, ami tetszik.

– És mi az?

– Elvinni téged egy körre. Na, felviszlek az Olimpicára, száguldunk egy jót, aztán meghívlak reggelire, és a suli végére visszaviszlek. Ígérem.

– Félek, hogy az ígéreteid nem sokat érnek.

– Igaz – vigyorgott –, látod, milyen jól ismersz már? Valld be, máris tetszem neked, mi?

A lány felnevetett és megrázta a fejét.

– Na, jó, ebből elég. – Azzal elővett egy könyvet márkás táskájából, és kinyitotta.

– Most már az egyetlen valódi problémámra kell összpontosítanom.

– És mi az?

– A latin feleltetés.

– Azt hittem, a szex.

Dühösen kapta fel a fejét. Már nem mosolygott, még színlelésből sem.

– Vedd le a kezed az ablakomról!

– És mit akarsz, hová tegyem?

Megnyomott egy gombot. – Nem mondhatom meg, mert itt az apám.

Az elektromos ablakemelő elindult felfelé. A srác az utolsó pillanatig várt, majd elhúzta a kezét, még egy pillantást vetett a lányra, és eltávolodott.

– Még találkozunk!

Már nem hallhatta a lány száraz „nem” válaszát. Kissé jobbra dőlt. A kanyarban fokozatosan fékezett, majd újból erőre kapott, és eltűnt az autók között. A Mercedes folytatta útját egyenesen az iskola felé, immár nyugodtabban.

– Tudod, ki volt ez? – bukkant elő hirtelen a hugica feje az ülések között. – Úgy hívják: tízből tízes.

– Szerintem meg egy közönséges idióta.

Azzal kinyitotta a latinkönyvét, és elkezdte újra átfutni az ablativus absolutust. Egyszer csak abbahagyta az olvasást, és kibámult az ablakon. Tényleg ez az egyetlen problémája? Persze nem is az, amit a srác említett. És különben sem látja már soha többet. Céltudatosan visszafordult a könyvéhez. Az autó bekanyarodott balra, a Falconieri Gimnázium felé.

– Igen, tényleg nincsenek problémáim, és soha többet nem látom ezt az alakot – gondolta.

Nem tudta, valójában mekkorát téved. Mindkét téren.

2.

A hold magasan és sápadtan világított egy lombos fa legfelső ágai közül. Furcsa, távoli zajok hallatszottak. Egy ablakból lassú, kellemes muzsika hangja szólt. Egy idősebb fiú a vizsgájára készült. Valamivel lejjebb a teniszpálya fehér csíkjai egyenesen tükröződtek a hold halvány fényében, és az üres medence feneke szomorúan várta a nyarat. Addig azonban hagyta, hogy néhány őszi falevél időzzön benne még egy darabig, amíg valami buzgó gondnok ki nem halássza őket. A társasház első emeletén, rendezett növények és egy felhúzott faredőny lécei közt, középmagas, kék szemű, bársonyos bőrű, szőke lány nézegette magát tanácstalanul a tükörben.

– Kell neked a fekete Onyx felső, az a feszülős?

– Nem tudom.

– És a kék gatya? – kiáltott ki a szobájából Daniela még hangosabban.

– Nem tudom.

– És a cicanadrágodat felveszed?

Daniela már az ajtóban állt, onnan nézte Babit, az ágy alól kihúzott fiókokat meg a mindenfelé szétdobált ruhákat, ami arra emlékeztette, amikor az amerikai filmekben hazatérnek a lakók, és a feje tetejére állítva találják a lakásukat. Sőt, ha lehet, még annál is rosszabbul festett.

– Akkor ezt elviszem…

Azzal Daniela előretört néhány különböző színű, de egyaránt harminchetes méretű tornacipő között.

– Nem, azt nem veheted fel, azt úgy szeretem.

– Nem baj, akkor is elviszem.

Babi hirtelen felugrott, és csípőre tette a kezét:

– Már bocs, de még nem is volt rajtam…

– Miért nem vetted fel eddig?

– Meg aztán úgyis csak kitágítod.

Daniela erre megállt, lassan a nővére felé fordult és ironikus pillantással rámeredt.

– Tessék? Viccelsz? Múltkor felvetted a feszülős kék szoknyámat, és azóta röntgenszeműnek kell lenni ahhoz, hogy valaki láthassa a szép vonalaimat.

– Hogy jön ez ide? Azt Chicco Brandelli tágította ki.

– Micsoda? Chicco Brandelli bepróbálkozott nálad, és nekem nem is mesélted?

– Nem nagyon van mit mesélni rajta.

– Na, a szoknyám állapotából ítélve ezt azért nehezen hiszem.

– Az csak a látszat. Mit szólsz ehhez a kék blézerhez, alatta egy barackszínű blúzzal?

– Ne tereld el a témát! Ki vele, mi volt?

– Jaj, tudod, hogy mennek ezek a dolgok…

– Nem, nem tudom.

Babi végigmérte a húgát. Igaz, honnan is tudhatná? Még nem tudhatja. Túlságosan kerek, és nincs benne semmi különösen szép, ami arra késztetne valakit, hogy kitágítsa a szoknyáját.

– Semmi. Emlékszel, amikor egyik délután azt mondtam anyának, hogy Pallinához megyek tanulni?

– Igen, na és?

– Hát, akkor Chicco Brandellivel mentem moziba.

– És?

– A film nem volt nagy szám, és jobban meggondolva ő sem.

– Jó, de térjünk rá a lényegre! Hogyan tágult ki a szoknyám?

– Hát, kábé tíz perccel azután, hogy elindult a film, Chicco elkezdett fészkelődni. Azt gondoltam: lehet, hogy kényelmetlennek találja a helyét, de talán inkább akar valamit. És valóban, nem sokkal később kissé oldalt fordult, és a bal karját rárakta a háttámlámra. Figyelj, mit gondolsz, mi lenne, ha a kosztümöt venném fel, a zöldet, elöl a kis gombokkal?

– Folytasd!

– Na, szóval a támláról lassan áttette a karját a vállamra.

– Mire te?

– Én… meg se moccantam. Úgy tettem, mintha nem venném észre. Néztem a filmet, mint akit marhára érdekel. Aztán magához húzott és megcsókolt.

– Chicco Brandelli megcsókolt? Váó!

– Mit izgatod úgy fel magad?

– Miért ne? Elég jó pasi.

– Lehet, de el is van szállva magától… Állandóan nézegeti magát a tükörben… Na, mindegy, szóval a szünet után szinte rögtön felvette az előző pozícióját. Kaptam tőle egy fagyit. A film látványosan javult, egy kicsit talán a jégkrém tetejére szórt mogyoródarabkáknak köszönhetően. Állati fincsi volt. Ez elvonta a figyelmemet, és egyszer csak azt vettem észre, hogy a keze már belekapaszkodott a kék szoknyádba. Na, hát ettől tágult ki.

– A disznó!

– Akkor azt képzeld el, hogy továbbra sem tágított. Tudod, mire vetemedett még ezután?

– Nem, mire?

– Kigombolta a gatyáját, megfogta a jobb kezemet, és elkezdte lefelé nyomni… na, szóval az izéje felé.

– Ne má’! Tényleg mekkora disznó! És azután?

– Akkor fel kellett áldoznom a fagyimat, hogy lehűtsem a kedélyét. Fogtam és benyomtam a lába közé, a kigombolt gatyájába. Láttad volna, mekkorát ugrott!

– Bravó, nővérkém! Méghogy te vagy vajszívű!

Nagy nevetésben törtek ki. Aztán Daniela, kihasználva az emelkedett hangulatot, kisomfordált a nővére zöld kosztümjével.

Nem messze tőlük, a dolgozószobában, egy kasmírbevonatú, mintás díványon Claudio a pipáját töltögette. Élvezte a körülményes szertartást a dohánnyal, bár valójában az egész csak kompromisszum volt, tekintve, hogy otthon már nem engedték meg neki, hogy a kedvenc Marlboróját szívja. Felesége, a megrögzött teniszező és lányai, akik fiatal korukhoz képest túlzottan egészségeséletmód-mániások, minden egyes meggyújtott cigiért megszólták, így aztán a pipázást részesítette előnyben. – Jóval előkelőbbnek látszol és sokkal megfontoltabbnak – mondogatta Raffaella. Valóban jól megfontolta a dolgot. Jobb egy fadarabot a szájában tartania és egy dugi doboz Marlborót a zakója zsebében, mint vitatkozni a feleségével.

A fejjel lefelé fordított, égő gyufaszállal meggyújtotta a pipáját, majd beleszívott egyet, aztán kapcsolgatni kezdte a tévécsatornákat. Már előre tudta, hol fog megállni. Egy oldallépcsőn lányok lépkedtek lefelé valami butuska dalt énekelve és kőkemény melleiket mutogatva.

– Kész vagy, Claudio?

Gyorsan csatornát váltott. – Hát persze, drágám.

Raffaella végigmérte. Claudio ülve maradt a díványon, és vesztett valamicskét a magabiztosságából.

– Tessék, cseréld ki a nyakkendődet, vedd fel ezt a bordót!

Azzal Raffaella kiment a szobából, esélyt sem adva a vitának. Claudio megoldotta a csomót kedvenc nyakkendőjén, és megnyomta a tízes gombot a távirányítón. Remélte, hogy viszontlátja a csinos lányokat. Be kellett azonban érnie egy szerencsétlen háziasszonnyal, aki minden ritmusérzék nélkül rázta puha, fehér hasát. Valami jelentéktelen alak bámulta egy közeli asztaltól egy rémes, égkék, ál-kínai köntösben. Claudio a nyaka köré tekerte a bordó nyakkendőt, és minden figyelmét az új csomónak szentelte.

– Babi, megtudhatnám, hova tetted a vékony szemceruzát?

– Ott van a sminkesdobozban.

– De hol?

Az ezt követő csend azt jelentette, hogy Daniela megtalálta, amit keresett. Az apró fürdőszobában, amely a lányok szobáit elválasztotta, éppen túl sok festéket kent a szempillájára. Ráhajolt a mosdóra, hogy még közelebb kerüljön a tükörhöz, azt remélve tán, hogy ez majd segít a végeredményen. Hiába.

Babi jelent meg mellette.

– Mit szólsz?

Könnyű, rózsaszín, virágos ruhát viselt. A derekánál finoman összehúzta, a többi szabadon ölelte körül törékeny csípőjét.

– Na, hogy áll?

– Jól.

– Csak jól?

– Egész jól.

– De miért nem mondod, hogy szuperül?

Daniela tovább próbálkozott, hogy egyenesre húzza a vonalat, ami a szemét lett volna hivatott meghosszabbítani.

– Hát, nekem nem tetszik a színe.

– Jó, de a színétől eltekintve…

– Nem tetszik a széles vállpántja sem.

– Jó, de a vállpánttól eltekintve…

– Hát, tudod, hogy nem szeretem a virágosat.

– Jó, akkor azzal ne foglalkozz!

– Rendben, akkor szuperül áll.

Babi, aki egyáltalán nem volt megelégedve a húga válaszával, bár nem igazán volt vele tisztában, mit is akart volna hallani, magához vette a Caronne kölnis üvegecskét, amit egy duty free shopban vásárolt a szüleivel, a Maldív-szigetekről hazafelé. Kifelé menet beleütközött Danielába.

– Hé, figyelj oda!

– Figyelj oda te! Én a helyedben sokkal kevesebb fekete festéket raknék a szememre. Nézd meg, hogy nézel ki!

– Andrea miatt csinálom.

– Milyen Andrea?

– Palombi. A suli előtt ismertem meg. Marával és Francescával beszélgetett, akik negyedikbe járnak, úgyhogy amikor elmentek, azt hazudtam, hogy egy osztályba járok velük. Így, kifestve te hány évesnek néznél?

– Na ja, idősebbnek tűnsz. Legalább tizenötnek.

– De hát tizenöt éves vagyok!

– Kend el itt egy kicsit! – Azzal Babi megnyálazta az ujját, aztán megdörzsölte vele a húga szemhéját. A másik oldalon is megismételte a műveletet.

– Kész!

– Na, és most?

Babi a jobb szemöldökét felhúzva a húgára nézett.

– Már majdnem tizenhatnak látszol.

– Még mindig kevés.

– Készen vagytok, lányok?

Raffaella bekapcsolta a riasztót a bejárati ajtónál. Claudio és Daniela gyorsan elslisszolt mellette, Babi érkezett utoljára. Raffaella kétszer elfordította a kulcsot, majd kihúzta a kis pecket. A piros fény villogni kezdett, ami a biztonság és nyugalom érzését keltette. Claudio, Daniela és Babi beszállt a liftbe, majd Raffaella is, és megnyomta az F gombot. Kezdetét vette az este. Claudio megigazította a nyakkendőjét. Raffaella a jobb kezével többször belefésült a hajába. Babi megigazította széles vállú, sötét dzsekijét. Daniela egyszerűen csak belenézett a tükörbe, és előre tudta, hogy a tekintete találkozni fog az anyjáéval.

– Nem vagy te egy kicsit túlságosan kifestve?

Daniela megpróbált válaszolni.

– Hagyd csak, már így is késésben vagyunk, mint mindig. – Ez alkalommal Raffaella tekintete Claudióra irányult.

– De hát én titeket vártalak, már nyolckor készen voltam!

Az utolsó emeleteket csöndben tették meg. A liftet megtöltötte a párolt hús illata, amelyet a portás felesége készített. A szicíliai illatok egy pillanatra elvegyültek a Caronne, Drakkar és Opium alkotta furcsa francia társasággal. – Signora Terranovától jön. Csodás pörköltet tud főzni!

– Túl sok hagymát tesz bele – vágta rá magabiztosan Raffaella, aki nemrégiben áttért a francia konyhára, mindannyiuk őszinte aggodalmára és a szárd bejárónő teljes kétségbeesésére.

A másodikon a srác, aki eddig tanult, egy kis szünetet tartott. Antennás telefonján beszélgetett, miközben idegesen járkált fel-alá a lakásban, és hol a kávét leste, ami nem akart elkészülni, hol pedig egy régi westernt a negyedik csatornán. A háztetőn lelőttek egy pasast, aki nem túl meggyőző módon haldoklott.

– Nem, mondtam neked, drágám, hogy nem tudunk találkozni. Már csak két hét van hátra a vizsgáig, és még el kell olvasnom a harmadik könyvet.

Átkozódva lezárta a kávéfőzőt. Egy pillanatra szem elől tévesztette, mire az bosszúból kávécseppeket köpködött szanaszét. A spriccelő kávé utolsó cseppjeinek morgó hangja mintha rímelt volna a lány émelygős hangjára:

– De úgy szeretnélek látni!

Sem viccelődés, sem fenyegetés, sem pedig hiábavaló próbálkozása, hogy féltékennyé tegye a fiúját nem volt jó másra, mint hogy bele kelljen törődnie: a kiemelővel aláhúzott jogi könyv nyert vele szemben.

A Mercedes megállt a kapu előtt.

Raffaella, többé-kevésbé boldog évfordulók és karácsonyok emlékét őrző, rendkívül drága ékszereinek aranyos csörgése közepette beszállt az első ülésre. A két lány a hátsó ülésen foglalt helyet.

– Megmondanátok, miért nem állítjátok a robogót közelebb a falhoz?

– Még ennél is jobban? De apa, nem tudod, miről beszélsz…

– Daniela, ne merészelj így beszélni az apáddal!

– Figyelj, anya, mehetünk holnap robogóval suliba?

– Nem, Babi, még hideg van ahhoz.

– Van szélvédőnk.

– Daniela…

– De anya, az összes barátnőnk…

– Egyszer már megnézném magamnak a sok barátnőtöket a motorjaikkal.

– Hát, ha csak ez kell, Elenának most vettek egy új Peugeot robogót, ami ráadásul sokkal gyorsabb, mint a mienk, te meg állandóan amiatt aggódsz, hogy gyorsan hajtunk.

Fiore, a portás felemelte a sorompót. Mint minden este, a Mercedes megvárta, amíg a piros csíkos, hosszú vasrúd lassan felemelkedik. Claudio biccentett a portásnak. Raffaella csak azzal foglakozott, hogy rövidre zárja a vitát.

– Ha jövő héten melegebb lesz, meglátjuk.

A Mercedes elindult, a hátsó ülésen egy fikarcnyival több reménnyel, a jobb tükrén pedig egy karcolással. Ahogy távolodtak, a sorompó ugyanolyan nyugodtan visszacsukódott, a portás pedig visszatért a kis tévéjéhez.

A magas, gyér, de annál színesebb hajú műsorvezető nagy meglepetésként egy hosszú ideje eltűnt énekest harangozott be, aki most új lemezzel jelent meg. Pár emelettel feljebb talán egy leendő ügyvéd, jelenleg azonban egy csésze forró kávét szorongató fiú próbálta összeszedni a gondolatait nyitott könyve fölött.

A portást bosszantotta, hogy nem érti az amerikai szavakat. Jobb volt, amikor az Azzurrót énekelte, gondolta, azzal lenyelt egy kanállal az ízlésének még mindig túl halványan fűszerezett pörköltből.

– Még mindig nem mondtad meg, hogyan festek ebben a ruhában.

Daniela végigmérte a nővérét. A vállpántja túl vastag volt, az összhatás pedig túl komolykodó.

– Szuperül. – Jól megtanulta, hogyan kezelje.

– Nem igaz. A vállpántom túl vastag, és túlzottan „tökéleteske” vagyok, ahogyan te mondanád. Hazudós vagy, és tudod, mit? Ezért még megkapod a méltó büntetésedet. Palombi rád sem fog nézni. Sőt, rád néz, de ettől a sok festéktől meg sem ismer, és elmegy Giuliával.

Daniela megpróbált visszavágni, főleg ami Giuliát, a legrosszabb barátnőjét illeti, de Raffaella véget vetett a beszélgetésnek.

– Azonnal hagyjátok abba, lányok, különben már mehettek is haza.

– Visszaforduljak? – mosolygott Claudio a feleségére, és úgy tett, mintha elfordítaná a kormányt. De elég volt egy pillantás, hogy megértse, ez nem a viccelődés ideje.

3.

Sebesen száguldott, feketén, mint az éjszaka. A friss, száraz szél hátrafújta rövid haját. Fények és árnyékok váltották egymást a visszapillantó tükrében. Amikor megérkezett a térre, épphogy egy pillanatra lassított, pont annyi időre, hogy lássa, jobbról nem jön senki, majd újból gázt adott és teljes sebességgel behajtott a Vigna Stelluti útra, ahogyan az megnyílt előtte.

– Úgy szeretném látni, már két napja nem beszéltünk.

A csinos, sötétbarna hajú, zöld szemű lány formás, kerek hátsóval, kemény bőrdzsekiben, a barátnőjére mosolygott, egy vele egy magasságú, de kissé gömbölyűbb szőkére.

– Jaj, Madda, tudod, milyen, még ha le is feküdtetek, nem jelenti azt, hogy most jártok.

Kis, fehér robogóikon ültek, és túl erős cigiket szívtak, ezzel próbáltak stílusosabbnak és pár évvel idősebbnek látszani.

– Hogy jön ez ide? A haverjai szerint általába’ senkit se hív fel.

– Miért, téged felhívott?

– Igen!

– Na, jó, talán félretárcsázott.

– Na de kétszer?

Boldogan mosolygott örömében, hogy végre belefojhatta a szót vicces kedvű barátnőjébe, de az nem adta fel.

– Különben meg a haverjaiban aligha lehet megbízni. Láttad, milyen arcok?

Ugyanebben a pillanatban Pollo harsányan felnevetett, nyelt egy utolsó kortyot a felmelegedett Heinekenből, és az üres dobozt Lucone fejéhez vágta.

– Hé, te megőrülél? Nézd, mit csináltál!

Azzal gyér, tüskés, fekete hajára mutatott.

– Ugyan már, mire használod a fejedet?

– Mondta Einstein – vágott vissza Lucone, és megmasszírozta a homlokát, de nem egész pontosan ott, ahol eltalálták.

Erős motorjaikkal talán csak az izmaik versenyezhettek. Pollo, Lucone, Hook, a Szicíliai, Bunny, Schello és még sokan mások. Lehetetlen nevek, kemény történetek. Lehet, hogy nem volt mindegyiknek állandó munkája. Néhányuknak túl sok pénze sem a zsebében, de jól érezték magukat és barátok voltak. Beérték ennyivel. Imádtak balhézni, és ebben sosem szenvedtek hiányt. A Jacini téren gyülekeztek, ott ültek a motorjaikon, melyek között voltak Harley-k és régi 350-es Hondák, eredeti vagy sportkipufogóval, hogy nagyobbat szóljon a hangjuk. Sokáig áhítoztak és sóvárogtak utánuk, mire végre kitartó könyörgés árán kiharcolták a szüleiktől. Vagy egyszerűen a saját pénztárcájuk feláldozásával jutottak hozzá, kiegészítve néhány szerencsétlen, fiatal balekéval, akik elkövették azt a szarvashibát, hogy a tárcájukat könnyen feltörhető, nagy robogójuk csomagtartójában hagyták vagy pláne márkás kabátjuk belső zsebében, amit aztán igazán gyerekjáték kifosztani, amíg a gazdája szórakozik.

John Milius megőrült volna értük. Kigyúrt testű, vidám, laza srácok, akik szeretnek hülyéskedni, s akik izmos karjukon néhány, verekedés emlékét őrző jelet viselnek. Egyikük az arcán viselte, és bizony nem volt sok kedve mosolyogni; nem azért, mintha valamiből hiányt szenvedne az életben, hanem a fogsorán tátongó igen konkrét lyuk miatt.

A lányok csendesebb csoportja nem messze tőlük cseverészett, nevetgélt egymás közt. Hajukban strasszos kis csatok vagy a sötétben foszforeszkáló színes hajgumik. Szinte egytől egyig meglógtak otthonról, azt hazudták, hogy egy barátnőjüknél alszanak, aki szintén ott ült mellettük, a közös hazugságon osztozva.

– Tegnap este halál jól szórakoztunk Darióval! A féléves évfordulónkat ünnepeltük.

Gloria, a középkék cicanadrágos lány ugyanolyan színű pólóban, melyet kis, égszínkék szívecskék díszitettek, széles mosolyra húzta a száját.

Fél év, gondolta Maddalena. Adná az ég! Nekem elég lenne akár egy hónap is… Lenézett. A robogó fehér zománcán, egészen a Piaggio fekete négyzete mellett a következő felirat állt: „Imádlak, Step”. Az első csók után hazafelé legszívesebben egy barátnőjének kiáltotta volna oda, de nem talált senkit, csak egy letörölhetetlen fekete filctollat a narancssárga-kék hátizsákja alján.

Így aztán a szavai ott maradtak örökre. Madda felsóhajtott, majd tovább álmodozott a barátnője szavain.

– Baffettóhoz mentünk pizzázni.

– Na, ne, én is ott voltam!

– Hánykor?

– Hát… kábé olyan tizenegy körül.

Utálta a csajt, amiért beledumált az ő történetébe. Mindig van valaki vagy valami, ami félbeszakítja az álmaidat.

– Ja, nem, addigra már leléptünk. Na, akarjátok hallani a sztorit vagy sem?

Szinte kórusban hallatszott az egyöntetű igen apró, puha ajkaikról, melyeknek különös zamatot adott a gyümölcsös szájfény vagy a figyelmetlen eladók orra elől és kisebb parfümériákat meghazudtoló anyai fürdőszobákból lopott rúzs.

– Egyszer csak megjelenik előttem a pincér egy hatalmas, vörös rózsacsokorral. Dario mosolygott, miközben minden lány meghatottan, sőt kissé irigyen bámult rám.

Az utóbbi megjegyzését majdnem megbánta, amikor észrevette, hogy szinte ugyanazokat a pillantásokat látja viszont maga körül.

– Na, nem Dario, hanem a rózsák miatt.

A feltörő idétlen nevetés újból egyesítette őket, ilyen egyszerűen. Vagy talán mégsem. De ez nem is volt fontos.

– Aztán szájon csókolt, megfogta a kezem, és beletette ezt.

Elengedte a robogó gumírozott kormányát, aminek a külső borítása kilyukadt már, annyiszor húzta meg falakon meg néhány régi borulás alkalmával, majd megmutatta barátnőinek a finom kis gyűrűt, melyben az égkék kő majdnem olyan vidáman ragyogott, mint saját, szerelmes szeme. Dario a gyűrűt annál az ékszerésznél vette, aki bár valójában ugyanazon az áron adja a portékáit, mint a többiek, ki tudja, miért, mégis mindenki olcsóbbnak tartja. Csodáló tekintetek és egy „Gyönyörű!” felkiáltás fogadta az egyszerű kis gyűrűt.

– Aztán felmentünk hozzánk és szeretkeztünk. A szüleim nem voltak otthon, fantasztikus volt. Berakta a magnóba a Prefab Sprout-kazettát, amiért megőrülök. Aztán a pehelypaplannal kifeküdtünk a teraszra csillagokat nézni.

– És sok csillag volt?

Minden kétséget kizáróan Maddalena volt a legromantikusabb közülük.

– Rengeteg!

Valamivel arrébb, egy másik verzió.

– Na, mit csináltál tegnap este?

Hook. Széles, erős mellkas, mely olyan csupasz és sima, mint a bőre többi része. Egy USA feliratú pilótadzseki, melyet a Top Gun fiatal hősénél kicsit magasabb, de mindenesetre jóval naivabb amerikaitól vett kölcsön. Nem is adta vissza neki soha. Hook. Az elmaradhatatlan kötés az egyik szemén. Hosszú, göndör és a hajvégeken kissé kiszőkült sérója angyali kinézetet kölcsönzött volna neki, ha pokoli híre nem előzte volna meg.

– Na, akkor megtudhatjuk, mit csináltál tegnap?

– Semmit. Baffettónál kajáltunk Gloriával, aztán mivel nem voltak otthon az ősei, felmentünk hozzá és szexeltünk. Mint mindig, semmi küli.

Dario rögtön megpróbált feldobni valami lehetséges programot, ami elterelhetné a szót az előző estéről. De Hook nem tágított.

Ült tovább lovaglóülésben régi 900 Boll d’Orján, amit frissen turbózott fel, és most még gyorsabb lett, a sárga benzintartálya pedig egyedivé és ritkává tette. Mindenki már messziről rettegett tőle, de nem annyira a motor erejétől, mint a vezetője pofonjaitól.

– Hogyhogy nekünk nem szóltatok?

– Hirtelen döntöttük el, csak egy spontán ötlet volt.

– Milyen fura, te nem szoktál semmit hirtelen felindulásból, spontán eldönteni.

A hanglejtés semmi jót nem ígért. A többiek is észrevették. Pollo és Lucone abbahagyták a szétlapított sörösdoboz rugdosását, melyet Lucone az előbb lefejelt, vagy inkább fordítva. Vigyorogva közelebb jöttek. Schello hosszan beleszívott a cigijébe, majd felöltötte szokásos gúnyos vigyorát, miközben a füst a fogai közt tátongó réseken távozott, halk sípolással, mint egy sárkány, aki nagyobb darab annál, hogy bármely lovag a megölésével fárassza magát.

– Képzeljétek, srácok, Gloria és Dario tegnap lettek félévesek, és egyedül akartak ünnepelni.

– Nem igaz!

– Már hogyne lenne? Láttak titeket pizzázni. Igaz, hogy saját vállalkozásba kezdesz?

– Igen, azt hallottuk, virágárus akarsz lenni.

– Váó! – Mind hátba veregették és meglapogatták, Hook pedig a karjával megszorította a nyakát, és az öklével erősen megdörzsölte a fejét.

– Micsoda gavallér…

– Aú! Hagyjatok…

Mind őrülten vihogva ugrottak rá, és szteroidos izmaikkal kis híján megfojtották. Aztán Bunny kimutatta két nagy első fogának fehérjét, amiről rajzfilmes becenevét kapta, és önmagához hűen felkiáltott: – Kapjuk el Gloriát!

– Madda, segíts!

Az égszínkék All Star tornacipők, a kis piros csillaggal a bokájánál lévő gumikör közepén, leugrottak a robogóról és ügyesen földet értek. Gloriának azonban csak pár lépést sikerült megtennie, mielőtt a Szicíliai elkapta volna. Szőke fürtjei, amelyek szabadabban lobogak, mióta kiesett a hajából a kis fésű, fura ellentétben álltak a Szicíliai sötét szemével és rosszul összevarrt szemöldökével, puha, belapított orrával, amelyet pár hónapja a Fiermonti pincében egy jól irányzott ütés megszabadított a törékeny csonttól.

– Engedj el! Na, hagyjál!

Schello, Pollo és Bunny rögtön ott termett körülöttük, és miközben úgy tettek, mintha segítenének a levegőbe dobálni azt a jó arányérzékkel elosztott ötvenöt kilót, igyekeztek a kezüket a legjobb helyekre rakni.

– Na, tegyetek le!

A többi lány is odasereglett.

– Hagyjátok békén!

– Ahelyett, hogy velünk ünnepeltek volna, simán kihagytak minket? Na, majd most megünnepeljük őket a magunk módján!

Gloriát újra feldobták a levegőbe, röhögtek és poénkodtak. Kicsivel a hosszú, szőke haja után érkezett le a bőrkeményedéses kezekbe, amelyek nehéz súlyemelő rudakhoz és a végsőkig kihajtott motorkormányokhoz szoktak, de most a lány fehérneműjével szórakoztak.

Dario, még ha kicsit kisebb is volt a társainál, félrelökte őket és utat csinált magának. Elkapta Gloria kezét, és a háta mögé húzta a lányt.

– Elég volt, hagyjátok abba!

Azzal, továbbra is a barátnője kezét fogva, le akart lépni.

– Miért, különben?

A Szicíliai széles mosollyal és szétterpesztett lábakkal útjukat állta. Vastag combján kifeszült kissé kikopott farmere. Gloria kikukucskált Dario háta mögül. Eddig visszatartotta a könnyeit, most már a lélegzetét is. Égkék szemei megnedvesedtek a félelemtől. Apró keze, ujján az új gyűrűvel, félénken kapaszkodott a fiúja dzsekijébe.

– Különben mit csinálsz?

Dario a Szicíliai szemébe nézett.

– Menj az utamból! Mi a szart akarsz? Ne legyél már mindig ilyen f…szkalap!

Ezekre a szavakra a Szicíliai mosolya lassan eltűnt, a szája legörbült. Bal szemöldöke közelebb húzódott a szerencsétlenebbikhez, és egy mélyebb levegővétel felfújta a mellkasát.

– Hogy mondtad?

A dühtől megfeszült a mellizma. Dario ökölbe szorította a kezét. A többi közé rejtett ujja tompa hangon roppant. Gloria behunyta a szemét, Schello cigije kilógott nyitott szájából. Nem is lélegzett; se füst, se levegő nem jutott se ki, se be. Csönd. Hirtelen dübörgés rázta meg a levegőt. Step motorja érkezett meg nagy robajjal. Bedőlt a kanyar elején, aztán gyorsan visszahúzta a kormányt egyenesbe, majd kicsivel később lefékezett a társaság közepén.

Step lenyomta a piros gombot, és mialatt a motor egy utolsó pöffenés kíséretében leállt, elvigyorodott.

– Na, mi jót csináltok?

Gloria végre fellélegzett. Most már máshogyan szorította Dario kezét, és újra normálisan vette a levegőt. A Szicíliai Darióra meredt.

Egy könnyed mosollyal későbbre halasztották a kérdést. Dario hátrafordult, magához ölelte Gloriát, és odébbállt a társaságtól. A Szicíliai követte a tekintetével egy darabig, majd rekedt, ordító hangján megszólalt.

– Semmit, Step, mindig csak dumálunk ahelyett, hogy cselekednénk.

– Egy kis erősítésre vágysz?

A kitámasztó egy érintésre szinte magától kipattant, mint egy rugós kés, és beleállt a földbe, hogy megtartsa a motor súlyát. Step leugrott róla és kibújt a dzsekijéből.

– Bárki nevezhet. – Elment Schello mellett, megölelte, és kivette a kezéből a doboz Heinekent, amit épp akkor nyitott ki. – Csá, Sche’.

– Csá.

Schello vigyorgott, örült, hogy a barátja lehet, annak viszont már kevésbé, hogy odaadta neki a sörét. Schello hasonlított John Belushira, a Blues Brothers sztárjára, még ha elég halványan is. Igazából szeretett volna sokkal jobban hasonlítani rá, de nem volt hozzá mersze.

Amikor Step egy hosszú korty után újból felnézett, a tekintete találkozott Maddalenáéval.

– Szia.

A lány enyhén rúzsozott, fakó, puha ajkai alig rezdültek, amint halkan köszönt. Kis, fehér, szabályos fogai kivillantak, miközben gyönyörű, zöld szeme megpróbálta kifejezni a szerelmét. Hiába. Amilyen fiatal volt, olyan érett, és mégis tele álmokkal.

Step odalépett hozzá és a szemébe nézett. Maddalena visszanézett, képtelen volt levenni róla a tekintetét, megmozdulni vagy bármit tenni, lecsendesíteni a szívét, ami őrülten játszotta a Phil Collins-féle dobszólót. Step a hüvelykujjával végigsimított a lány arcán. – Ezt őrizd meg nekem! – Levette acélszíjas óráját, és a lány kezébe nyomta. Maddalena nézte, ahogy távolodik, majd a füléhez tartotta az órát. Hallgatta azt a halk tiktakolást, ami pár nappal azelőtt a párnája alól szólt, miközben a fiú aludt, ő pedig percekig csöndben bámulta. Abban a pillanatban azonban az idő megállni látszott.

Step könnyedén felkapaszkodott a Lazzareschi pékség tetejére. Átmászott a nemrég Odeon néven újra kinyitó Vigna Clara mozi kapuján.

– Na, ki tart velem? – Step a tetőn állva lenézett a haverjaira. – Hé, mi a szart csináltok még odalent?

Furán festettek felülnézetből a rövidnél rövidebb frizuráikkal. Pollo, mint mindig, most is túlzásba esett. A haja inkább emlékeztetett egy másnapos borostára, ami az arcától felfelé indulva egészen a tarkójáig tartott. Schello haja egy árnyalattal hosszabb volt a többiekénél, de annyira azért nem, hogy bárki komcsinak nézze.{1} Meg aztán ő volt az egyetlen, aki kevésbé volt izmos, mint a többiek. Pedig ő is lejárt a Flex Appealbe, de inkább csak a balhé kedvéért, amíg a többiek edzettek. Szinte mind figyelemre méltó külsővel rendelkeztek, és megrögzötten dicsekedtek vele, ha a karjuk egy centivel vastagabb volt a másikénál. Az apáik, ügyvédek vagy bankárok, portások vagy benzinkutasok, nem tudták megérteni ezt a rögeszmét. Akármennyire különböztek hivatásukban, munkájukban, fizetésükben, abban megegyeztek, hogy fiaikat mind furcsa szerzeteknek tartották, akiket szoros barátság fűzött össze meg az a hihetetlen mánia, hogy nyers tojást ettek reggelire, szörnyű proteinpor, sörélesztő, búzacsíra és csukamájolaj alapú turmixokkal. De az legalább megnyugtatta egy kicsit az aggódó apákat, hogy ha a fiaiknak fecskendővel akadt dolguk, abban legfeljebb szteroidok voltak.

– Hé, gyerünk, mozgás felfelé, vazze’! Mi van, írásbeli kérelmet nyújtsak be?

A Szicíliai, Lucone és Pollo nem kérették magukat tovább. Mint szőr helyett bőrdzsekit viselő majmok, könnyedén kapaszkodtak fel a kapun egymás után. Mind felértek a tetőre, leghátul Schellóval, aki már ennyitől is kétrét görnyedt, hogy levegőt kapjon.

– Na, én máris kikészültem, leszek bíró – azzal belekortyolt a Heinekenjébe, amit csodával határos módon sikerült épségben felküzdenie az erőt próbáló emelkedőn, ami a többieknek meg se kottyant, neki viszont felért egy Himalája-expedícióval.

– Na, készen álltok?

A körvonalaik, melyek alapján úgy hasonlítottak, mint a testvérek, szétszóródtak az éjszaka árnyai közt. Mögöttük hentesüzletek és zöldségesek neonfeliratainak világító kék és piros betűi, valamint egy általános sárga háttérfény adta meg a varázslatos alaphangulatot.

Alattuk a lányok, akik már máskor is látták ezt a jelenetet, vidáman mosolyogtak. A még be nem avatott újoncok kíváncsian faggatóztak.

– Rajt! – Üvöltött Schello, és a magasba lendítette a karját. Egy kis sör lecsöppent Valentinára, egy csinos barna, magasra feltűzött hajú lányra, aki nemrég jött össze Gianlucával, egy alacsony sráccal, akinek gazdag apja nyakkendőkkel kereskedett.

– A p…ba – tört ki belőle, ami sehogyan sem fért össze elegáns külsejével. – Figyelj már oda egy kicsit!

A többi lány nevetett, és letörölték magukról a sörből nekik jutott cseppeket.

A majdnem tucatnyi kigyúrt, edzett srác szinte egyszerre helyezkedett el a tetőn. Elöl párhuzamosan tartott kezükre támaszkodtak, és megfeszített arcizmokkal, felfújt mellkassal, készen várták a nagy megmérettetést.

– Egy! – kiáltotta Schello, mire az összes kar behajlott, a legkisebb erőlködés nélkül. Frissen és csendesen érték el a márványt, de még alig tolták ki magukat. – Kettő! – újra indultak is lefelé, még gyorsabban és elszántabban. – Három!

Megint úgy, mint az előbb, csak még erősebben. – Négy! – Az arcuk szinte szürreális grimaszba rándult, az orrukat ráncolták, és egyszerre engedték le magukat. Gyorsan, könnyedén ereszkedtek le, a földtől alig néhány milliméterre megtorpantak, majd újra kinyomták a testüket. – Öt! – Ordította Schello, azzal kiitta a sörét és feldobta a levegőbe. – Hat. – Egy jól irányzott ollózással belerúgott a sörösdobozba. – Hét! – A doboz felrepült. Ahogy leérkezett – Nyolc! – Schello megfejelte.

A leeső alumíniumdoboz pont telibe találta Valentina robogóját, aki erre még jobban bepöccent:

– A p…ba, te tényleg egy állat vagy! Na, jó, én lépek. – A barátnői nevetésben törtek ki.

Gianluca, a pasija otthagyta a fekvőtámaszozást, és leugrott a tetőről.

– Ne már, Vale, ne csináld ezt!

Átölelte, és megpróbálta visszatartani, ami sikerült is egy gyengéd csókkal.

– Na, jó, de akkor szólj már rá erre az alakra!

Gianluca hátrafordult.

– Kilenc! – táncolt Schello a tetőn, vidáman lengetve a karját.

– Srácok, egy már feladta azzal az ürüggyel, hogy a nője berágott. De a verseny folytatódik.

Mindenki nevetett, és folytatták a fekvőtámaszozást. Gianluca Valentinára nézett.

– Mit mondhatnék egy ilyen ökörnek? – A keze közé fogta a lány arcát. – Nézd el neki, cicus, nem tudja, mit cselekszik. – A fiú mutatott némi jártasságot a vallás terén, legalábbis elméletben, de annál kevesebbet gyakorlatban, ugyanis Valentina robogójára támaszkodva túlfűtött smárolásba kezdtek a többi lány szeme láttára, akik ráadásul mind kiskorúak voltak.

A Szicíliai mély hangja visszhangzott a téren, szülőföldjének jellegzetes tájszólásával, aminek olívaszínű bőre mellett a becenevét is köszönhette.

– Hé, Sche’, húzzá’ bele, mer’ elalszom!

– Tíz!

Step könnyedén nyomta a fekvőtámaszokat. Türkizkék, bordó mintás, rövid ujjú pólója szabadon hagyta a karját. Az izmai megfeszültek, és a vénáiban erőteljesen lüktetett a vér. De lassan és nyugodtan, nem úgy, mint akkor, régen. Azon a napon a szíve gyorsan, szinte őrülten vert.

4.

– Tíz percet kapsz, hogy elhúzd a csíkot.

Egy nála nagyobb fiú, bizonyos Poppy állt előtte. Az ő sapkáját tartotta a kezében. Nagy divat volt akkoriban az a fajta sapka. A Villa Flaminián mindenkinek ilyen színes, kézzel kötött sapkája volt. Az övét az anyukája kötötte, mert akkor még nem volt csaja.

De már sapkája sem volt, mert Poppy elvette, és nem volt nehéz kitalálni, miért. Kötözködni akart.

Aznap délután, amikor az Anzuini hentesbolt előtt hajtott el vadonatúj, bejáratós, még nem felturbózott robogójával, a nevét hallotta:

– Szia, Stefano!

Annalisa közeledett felé: szép, szőke lány, akit a Gattopardóban ismert meg.

– Mit csinálsz errefelé?

– Semmit, átmentem egy haveromhoz tanulni, és most hazafelé tartok.

A lányra nézett, és az rámosolygott. Arra gondolt, hogy ha minden jól megy, az anyjának hamarosan már nem kell több sapkát kötnie. De tévedett. Poppy, egy sötét hajú, tagbaszakadt alak, aki legalább két évvel idősebb volt nála, közbeszólt.

– Húzz el innen!

Azzal lekapta a fejéről a sapkát. Annalisa megfordult, és jobbnak látta, ha kimarad ebből. Stefano leszállt a robogóról. Poppy haverjai körbevették, és röhögve passzolgatták egymásnak a sapkáját, amíg vissza nem került Poppyhoz.

– Add vissza!

– Gyere, és vedd el!

– Azt mondtam, add ide a sapkámat!

– Hallottátok? Ez egy kemény srác. Add ide a sapkámat! – utánozta a hangját, némi röhögést kicsikarva a többiekből. – Mert különben, mit csinálsz, he? Behúzol nekem egyet? Na, csak rajta! Na, gyerünk!

Poppy leeresztett kezekkel, hátrahajtott fejjel közeledett hozzá. Azzal a kezével, amiben nem volt sapka, az állára mutatott.

– Na, vágj csak állon! – A többiek is közelebb mentek. – Gyerünk, üss!

Stefano végigmérte. Már nem látott semmit a méregtől. Meglendítette az öklét, de amint megmozdult, lefogták hátulról. Valaki hátraszorította a karját. Poppy odadobta a sapkát az egyik, mellette álló srácnak, majd egy olyat behúzott neki a jobb szemére, hogy nyomban felnyílt a szemöldöke. Aztán az a rohadék, aki az előbb hátulról lefogta, most előrelökte, neki az üzlet lehúzott redőnyének, amit idő előtt bezárt a boltos, amikor látta, hogy ennek nem lesz jó vége. Stefano hatalmas puffanással, mellkassal előre a redőnynek zuhant. Ezután rögtön egy sor ütést kapott a hátába, majd valaki megfordította. Kábán a redőnynek dőlt. Megpróbált védekezni, de hiába. Poppy megfogta a nyakát, és a redőny vasrácsaiba kapaszkodva lefogta. Aztán többször egymás után lefejelte. Stefano megpróbált kitérni előle, ahogy csak tudott, de Poppy kezei nem engedték, képtelen volt lefejteni őket magáról. Érezte, ahogy csurog a vér az orrából, és egy lány kiáltozását hallotta:

– Elég, hagyjátok abba! Még megölitek!

Biztos Annalisa az, gondolta. Megpróbált rugdalózni, de nem tudta megmozdítani a lábait. Csak az ütések hangját hallotta. Már nem is érzett fájdalmat. Aztán felnőttek érkeztek, járókelők meg a közeli bár tulajdonosnője. – Tünés, húzzatok innen! – Elrángatták onnan a támadókat, a pólójuknál, dzsekijüknél fogva cibálták le őket róla. Stefano lassan lefelé csúszott, hátát a redőnynek vetve, amíg végül le tudott ülni a lépcsőre. A robogója ott hevert előtte; kifeküdt, akárcsak ő. Biztosan behorpadt az oldala. Pedig mindig úgy vigyázott, amikor kihajtott a kapun.

– Nagyon megsérültél? – Egy csinos hölgy nézett az arcába. Stefano megrázta a fejét. Az anyja kötött sapkája a földön hevert. Annalisa lelépett a többiekkel. Mama, a kis sapkád mégis megvan még!

– Tessék, igyál egy kicsit! – Valaki egy pohár vizet hozott. – Lassan idd! Micsoda egy népség! Útszéli huligánok, de én tudom, kik voltak, mindig ugyanazok! Azok a naplopók, akik mindennap itt ülnek a bárban.

Stefano lenyelte az utolsó kortyot, megköszönte egy közelben álló úrnak, aki elvette tőle az üres poharat. Csupa ismeretlen. Megpróbált felállni, de egy pillanatra úgy tűnt, a lábai cserbenhagyták. Valaki észre is vette és rögtön előrehajolt, hogy felsegítse.

– Biztos, hogy jól vagy, fiam?

– Jól vagyok, köszönöm. Tényleg.

Az idegen kezek elengedték a hónalját, de a körülötte állók közben aggódva figyelték anélkül, hogy észrevette volna. Stefano leporolta a nadrágját. Nagy porfelhő szállt fel a lábáról. Megtörölte az orrát a szakadt pulcsijával, és nagyot sóhajtott. Kezdett magához térni. Lehajolt, hogy felállítsa a robogóját. Valaki segített neki. Egy kedves női kéz felszedte a sapkáját és átnyújtotta neki.

– Sajnálom. – Annalisa volt az.

– Ugyan, ne aggódj! – Örült, hogy a lány visszajött. – Te nem tehetsz semmiről. Nem a te hibád. Most mennem kell. – Feltette a sapkáját a fejére, és beindította a robogót. Komikusan festett: az ajkai megduzzadtak, a szeme bedagadt, a ruhái koszosak voltak, és mintha ez nem lett volna elég, színes sapkájának gyapjúszálai közé por és kavics keveredett. Kétszer rátaposott a pedálra, de az eséstől a benzin kifolyt a karburátorból. Stefano kihúzta a szívatókart, és a harmadik rúgásra a robogó végre beindult. Maximumon tartotta a gázt pár másodpercig, miközben előredőlt, hogy visszaengedje a szívatót. Sűrű, fehér füst robbant ki nagy zajjal a kipufogóból, és a jobb oldali szellőzőrács jobban rezgett a szokásosnál: behorpadt az is.

– Figyelj, felhívhatlak ma este?

– Ha akarsz… – Annalisa előrelépett, és egy pillanatra megérintette a kezét, de rögtön visszahúzta, ahogy meglátta az ujján a lehorzsolt bőrt. – Jaj, bocs.

Stefano megpróbált rámosolyogni:

– Ugyan, semmiség… – azzal egyesbe kapcsolt, és miközben az utolsó járókelők is eltűntek, lassan kiengedte a kuplungot. Elindult lefelé a lejtőn anélkül, hogy hátranézett volna.

Emlékek.

Megint le.

Fellobbant egy gyufaszál, és Schello meggyújtotta a cigijét.

– Harminc! – Mind kinyomták magukat, de már nem olyan frissen és korántsem egyszerre.

A gyufa elrepült, mint egy hullócsillag, a kis láng kialudt, és füstcsík szállt utána még egy pillanatig. A gyufaszál anélkül ért földet, hogy bármelyik lányt zavarta volna.

– Harmincegy! – Pollo behajtotta a karját, és leereszkedett. Néhány izzadságcsepp indult el a hajától, és hol lassan, hol gyorsabban csorogtak lefelé a vonásai mentén. Az egyik végigfolyt nagy orrán, és ahogy elérte a felső ajkát, hintázott egy kicsit. Pollo vett egy nagy levegőt, és összes izmának erejével kinyomta magát. A mellkasa, mely pár centire ereszkedett a tető fölé, erőteljesen felemelkedett, az izzadságcsepp pedig elszakadt az ajkáról és lepottyant a márvány egyik mintájának közepébe, majd elterült a többi mellett. – Harminckettő! – Schello elmosolyodott, miután beleszívott a nemrég meggyújtott Marlborójába és helyet foglalt egy alacsony, széles márványoszlopon.

– Jól van, srácok, nagyon jó. Keményen nyomjátok. Ha így folytatjátok, meglátjátok, olyanok lesztek, mint Conan, a barbár.

A csapat újból leereszkedett. Lefelé könnyebb volt, mint felfelé, de az utóbbira is oda kellett figyelni, és ezt felejtette el Pollo. Túl gyorsan indult el lefelé, és nem tudta időben megfékezni a testét, így aztán kiterült a tetőn. Schello ránézett.

– Mínusz kettő, elkiabáltam magam.

Pollo tompa hangot adott ki, és ott maradt az izzadságcsepp mellett, ami nemrég hagyta el az arcát.

– A kurva életbe! – A másik oldalára fordult, és látta, hogy Lucone röhög rajta.

– Az a sok bagó, de ne szívd mellre, Pollo!

– Harminchárom! – A többiek gyorsan újra fent voltak és időben megint lent. Valaki mosolygott. Frissebbnek tűntek, mintha Pollo kieséséből erőt merítettek volna. – Harmincnégy! – Pollo felállt, és elindult a tetőn.

– Vazze’, túl fáradt voltam. – Odament Schellóhoz, és elvette a cigijét. Schello nem szólt semmit, csak azt, hogy:

– Harmincöt! – Pollo nagyott szívott a cigibe, amivel Schello éppenséggel nem kínálta meg.

– Tudod, miért? Tegnap Carlona megdolgoztatott.

– Harminchat! – Mind leereszkedtek, köztük Lucone is, aki már több mint egy éve járt az említett Carlonával. Schello rögtön vette a lapot.

– Tényleg, na, hogy volt? Harminchét!

– Hát, tudod, milyen jó nagy dudái vannak! Tegnap este feljött hozzám. Hogy tudtam volna ellenállni neki?

– Harmincnyolc!

Mindenki mosolygott ereszkedés közben. Lucone csinált egy hajlítást, és gyorsabban feljött, mint a többiek. A karjában már düh feszült.

– Na, és mi történt? Mesélj!

Schello rágyújtott még egy Marlboróra. A szeme sarkából egy pillantást vetett Luconéra.

– Harminckilenc!

Pollo az ég felé emelte cigit tartó kezét, és enyhén ringatózó mozdulatot tett, mintha a holdnak mesélné erotikus történetét.

– Hát, az úgy volt, hogy bekopogtatott hozzám, én meg ott álltam egy szál gatyában, sörrel a kezemben. Kinyitom az ajtót, és leesett az állam. Ott ingatta szép, szőke fejét az ajtóban – Pollo a fejével imitálta a mozdulatot. – Az illata betöltötte a levegőt, ő meg nézett rám kihívóan.

Schellónak, aki addigra belefeledkezett a történet hallgatásába, hirtelen eszébe jutott bírói szerepe

– Negyven! – Szórakozottan a többiek fellé fordult, majd vissza Pollóhoz, hogy hallja a folytatást.

– Na, szóval, erre kigombolja a blúzát, előveszi a hatalmas didkóit, és aszongya: „tegyél magadévá, a tiéd vagyok”. – Pollo hirtelen elkomolyodott.

– De Sche’, te is tudod, milyen hű barát vagyok én, nem?

– Naná. Negyvenegy! Szóval?

– Hát, szóval azt mondom neki: „És Luconéra nem gondolsz?” Mire ő: „Nem, nem gondolok rá, cseppet sem érdekel az a seggfej, én téged akarlak, a testedet akarom”. – Pollo szünetet tartott. – Na, hát, Sche’, így már érted, nem?

– Persze. Negyvenkettő!

– Erre eldobom a sörösdobozt, odanyomom az ajtóhoz, lesmárolom és benyúlok a lába…

– Kinyírlak!

Lucone szinte egy rövidtávfutó gyorsaságával pattant fel a helyéről. Pollo egy pöccintéssel felé repítette az égő cigijét, de amikor látta, hogy nem ért el vele semmit, a tető széléig futott.

Lucone felbőszült fejjel rohant utána, fújtatva, mint egy bika.

– Széttéplek!

Pollo egyensúlyát vesztve leugrott a tetőről. Ahogy földet ért, rögtön felállt és futásnak eredt, még az egyensúlyát is visszanyerte. Lucone a tetőn maradt, és onnan anyázta. Pollo alulról heccelte:

– Hát, mit tehettem volna?… Na, szóval, Sche’, hadd fejezzem be. Megfogtam Carlonát a fülénél… – Pollo felemelte a karját. Kezében egy képzeletbeli Carlonát tartott a füleinél fogva. – És bumm! – a medencéjével erőteljesen előrelökte az ágyékát. – Megadtam neki!

E szavak hallatán Luconénak elborult az agya, levetette magát a tetőről, és üvölteni kezdett, mint egy őrült:

– Iaaaaa!

A lányok robogói mellett ért földet. Elesett, de rögtön felpattant, és Pollo után vetette magát.

– Úgyse kapsz el! Még jó, hogy én vagyok, aki túl sokat bagózik, mi?

– Megöllek!

Azzal eltűntek. A kocsik között üldözték egymást, a Jacini út végén. A többiek röhögtek, aztán izzadva újra a fekvőtámaszokra összpontosítottak.

– Negyvenhárom!

Step lassan ereszkedett le. Megállt pár centire a hideg márványtól, behunyta a szemét, erőt gyűjtött, aztán elszántan és könnyedén nyomta ki mindkét karját. Maga elé nézett. A távolban, az utca végén, Pollo és Lucone egy piros Golf körül kergetőztek. Lucone meg akarta téveszteni Pollót. Jobbra indult, majd hirtelen irányt váltott, és megpróbálta elkapni.

De Pollót sem ejtették a fejére: rögtön a kocsi másik oldalához futott. Mindkét kezével a motorháztetőre támaszkodott, és előredőlve tovább ugratta. Step nem hallotta, miket mondott neki, de el tudta képzelni. Mindig ugyanaz a történet, akárcsak akkor, régen, amikor először találkozott velük.

A bejárattól balra néhány lány, nagyrészt túlsúlyosak, valami diszkózene frenetikus ritmusára táncolt. Kék, lila, rózsaszín, bordó vagy egyszerű fekete, testhezálló bodykba bújtatott fenekük nehézkesen mozgott. Alatta lyukas harisnyát viseltek, nem éppen estélyre valót. Lábukon színes vagy csak sima fehér tornacipő.

– Egy, kettő, három, négy! Most előre, emeld a karodat! – Egy kedves, fiatal lány, szőke hajában rózsaszín gumival és ugyanolyan színű lábszárvédővel új gyakorlatot mutatott be. A többiek mind őt figyelték, és próbálták követni a mozdulatait. Egyik-másiknak beletelt egy kis időbe, mire elkapta a ritmust. Volt, akinek egyáltalán nem sikerült. Számtalanszor próbálta újrakezdeni, a hozzá legközelebb álló lányt lesve. Fejbólintással számolt, majd elindult helyesen jobb lábbal, de helytelenül bal kézzel.

– Esküszöm, holnaptól felhagyok az evéssel.

Nem jutott eszébe más, amit mondhatna. Kétségbeesetten bámulta magát az oldaltükörben, melyet egy balettos fakorlát szelt ketté.

Stefano megállt egy rikító vörös hajú, kissé hosszú orrú, kidülledt szemű nő előtt. Tényleg nem volt egy szépség.

– Helló, be akarsz iratkozni?

– Igen.

– Hát, mondjuk, rád fér.

Vetett egy pillantást a még mindig kissé zúzódásos szemére, és elővett egy jelentkezési lapot az asztal alól. Nemcsak szép nem volt, de kedves se.

– Név?

– Stefano Mancini.

– Kor?

– Tizenhét, július 21-én.

– Utca?

– Francesco Benziacci 39. – Majd megelőzve a következő kérdést, hozzátette: – 329 2714.

A nő felnézett:

– A telefonszámod, igaz? Csak a jelentkezési lap miatt…

– Nem is azért, hogy pirospacsit játsszunk.

A kidülledt szemek egy pillanatra rámeredtek, majd visszafordultak az űrlaphoz.

– Száznyolcvanezer líra lesz, száz a beiratkozás és nyolcvan minden hónapban.

Stefano lerakta a pénzt az asztalra.

A nő elvette és berakta egy cipzáras tasakba, majd bezárta a legfelső fiókba. Aztán beletunkolta a pecsétet egy tintával átitatott szivacsba, majd sorsdöntő csapást mért vele a bérletre. Budokan edzőterem.

– Minden hónap elején kell fizetni. Az öltöző az alagsorban van. Este kilenckor zárunk.

Stefano visszatette a pénztárcáját a zsebébe, benne az új bérlettel, de száznyolcvanezer lírával kevesebb pénzzel. Az anyjától kellett kérnie, mert a zsebpénzéből nem tudta volna kifizetni.

Az anyja. Eszébe jutott az este, amikor hazatért, miután Poppy és barátai belekötöttek. Megpróbált elosonni a nappali előtt és feltűnés nélkül belopózni a szobájába, de a parketta elárulta. Az egyik deszka megreccsent a lába alatt.

– Te vagy az, Stefano? – Az anyja körvonala megjelent a dolgozó ajtajában.

– Igen, anya, megyek aludni.

– Biztosan jól vagy? – Az anyja közelebb lépett hozzá.

– Remekül vagyok, anya.

Stefano megpróbálta elérni az előszobát, de az anyja keze gyorsabb volt. A nappaliban kigyulladt a villany, és megvilágította Stefanót, aki megmerevedett, mintha egy fotós örökítette volna meg.

– Te jó ég! Giorgio, gyere ide gyorsan! – Az apja odasietett, miközben az anyja óvatosan Stefano szeméhez hajolt. – Mi történt veled?

– Ugyan, semmi, leestem a robogóról.

Stefano elhúzta az arcát.

– Anya, ez fáj!

Az apja végignézett a többi sérülésén, szétszakadt ruháin, koszos sapkáján.

– Mondd meg az igazat! Megvertek?

Az apja mindig odafigyelt a részletekre. Stefano nagyjából elmesélte, mi történt. Az anyja persze nem értette, hogy tizenhét évesen már vannak bizonyos szabályok:

– De hát miért nem adtad oda nekik a sapkádat? Kötöttem vona neked másikat…

Kihívták a család orvosát, bevette a klasszikus aszpirint és lefeküdt aludni. Elalvás előtt megfogadta, hogy többé soha, senki nem emelhet kezet rá anélkül, hogy meg ne bánná.

És most itt van az edzőteremben. Hátára vetette a tornacuccát, és elindult a lépcső felé. Két, csíkos tornadresszes lány sietett ki a női öltözőből. Késésben voltak az aerobikóráról. Szerették az édességet, és ezt nem is titkolták. Talán már megbánták, de az a tíz elvesztegetett perc úgysem hozott volna nagy változást. Stefano lement a lépcsőn. Az alagsorból parkettalécekhez ütődő vasak, felhúzott csigák, egymásnak támasztott táblák, minden izmot megmozgató gépek zaja szűrődött fel. Szűk izompólós alakok elégedetten mosolyogva méregették magukat a tükör előtt. Mások keményen edzettek, hogy hasonló eredményeket érjenek el. Megint mások, a kisebbek, vékonyabbak és gyengébbek irigykedve mentek el mellettük anélkül, hogy belenéztek volna a tükörbe, amely nem hazudik. Egyesek jobban megterhelték a súlyemelő rudakat, mint amennyit ki bírtak nyomni, mások pedig a sarokból nézték azt a tagbaszakadt, simára borotvált fazont, aki több mint száz kilót kinyomott minden gond nélkül.

Stefano belépett az öltözőbe. Néhány srác öltözködött, mások épp akkor léptek ki a zuhany alól, és vizes hajukat fésülték. Valaki betette a táskájába a hajszárítóját, behúzta a cipzárat és elment. A tükörnél egy homokos úgy tett, mintha öreg arcán valami nem volna rendben, de valójában egy fiatal, zuhanyzó fiú testének tükörképét figyelte. Egy felesleges tábla arra figyelmeztetett, hogy egyesek rögtön átkutatják a kabátodat és a táskádat, amint alkalmuk nyílik rá, és megfújják még a leghaszontalanabb cuccaidat is. Természetesen ezért senki sem vállalja a felelősséget. A fiatal srác észrevette az öreg kukkolót. Az idős kor iránti tiszteletből nem kötött bele, de hátat fordított neki, és a középső ujját felemelve elküldte melegebb éghajlatra.

Stefano átöltözött.

– Itt fogd meg, itt, mint a vas. Miket beszélek, acél! – Egy zömök, alacsony, szimpatikus tekintetű fickó nagy, de kicsit formátlan bicepszét mutogatta. Kissé kopaszodott, de kék szeme fényesen csillogott.

– Mit vágsz fel? Ha megböklek egy tűvel, kipukkadsz, mint egy lufi.

A barátja hangosan a saját vállára csapott.

– Ez itt igazi: izzadság, kitartó munka, bifsztek. Az, ami rajtad van, csupa víz.

– Ugyan, csíra vagy, kis mitugrász! – mosolygott Pollo. – Én viszont a padon kinyomok 120 kilót.

– Hiszem, ha látom!

– Csak figyelj! – Pollo megvárta, hogy egy srác végezzen a 40 kilós gyakorlatával, majd fogott két 25 kilós súlyt, és rárakta a rúd két végére.

– Nem hiszel nekem, mi? Na, akkor ide nézz!

Ráhúzta az utolsó 15 kilós tárcsát a rúdra, befeküdt alá, és megfogta a vasat. Hideg volt és érdes, no meg egy kicsit rozsdás is. Ráterítette a tenyerét és megkereste a legjobb fogást. Egy-két mély lélegzetet vett, aztán meghajlította a hátát, és kinyomta a súlyt. A mellizma nagy erőfeszítéssel tartotta a rudat. Kicsit mérlegelte, mozgatta, majd leeresztette. Mielőtt elérte volna a mellét gyorsan visszanyomta, minden erejét latba vetve, üvöltve. A rúd nagy robajjal, táncolva és rezegve, a tárcsák súlya alatt meghajolva landolt a támasztékon.

– Na? Mikor csinálod ezt utánam?

– Most, rögtön. Viccelsz? Kétszer is kinyomom könnyedén, csak figyelj!

Lucone széles mosollyal helyet foglalt a rúd alatt. Grimaszolt is egyet, mintha azt mondaná: ez is valami? Szétterpesztette a karját, megmarkolta a hosszú vasat, és elszántan megemelte. Lassan eresztette lefelé, az állától néhány centire megtartotta, majd a mellizmát megdolgoztatva nagy lökést adott neki. – Egy! – vigyorgott. Aztán folyamatosan ügyelve megint leeresztette a súlyt, a mellére támasztotta, majd kinyomta újra. – Kettő! És ha akarom, még több súllyal is meg tudom csinálni.

Pollónak nem kellett kétszer mondani:

– Tényleg? Akkor próbáld meg ezzel!

Még mielőtt Lucone letehette volna a súlyt az támasztékra, rátett egy kis két és fél kilós tárcsát az egyik oldalra. A hirtelen egyensúlyát vesztett rúd elkezdett jobbra dőlni, amerre nehezebb volt.

– Hé, mi a szart csinálsz? Megőrültél…?

Lucone megpróbálta megtartani a súlyt, de az lassan süllyedni kezdett. Kétségbeesetten nézett a haverjára. Az izmai cserbenhagyták. A rúd leereszkedett és teljes erővel nyomni kezdte a mellkasát.

– Azt a kurva…, vedd le rólam, megfulladok!

Pollo röhögött, mint egy őrült:

– Mi az nekem, még két súllyal is meg tudom csinálni. Csak egyet raktam rá neked, és már feladnád? Totál kész vagy, mi? Nyomjad, na, gyerünk… – üvöltött szinte a fiú arcába… – Na, nyomjad! – És röhögött tovább. Schello, aki a sarokban állt, szintén röhögött. Stefano, aki végignézte a jelenetet, úgy döntött, nem avatkozik mások dolgába.

– Hé, levennéd rólam? – Lucone tisztára kivörösödött, egyrészt a dühtől, másrészt mert majdnem megfulladt.

Két kisebb srác, akik a közeli gépeken edzettek, egymásra néztek, hogy mitévők legyenek. Mikor látták, hogy Lucone kezd köhécselni és hogy állati erőt beleadva sem sikerül felemelnie a súlyt, úgy döntöttek, segítenek rajta.

Pollo a földön fetrengett. Vihogott, mint egy őrült, és a kezével verte a padlót. A két kissrác megfogta a rudat a két végén, és kisebb erőfeszítéssel ráemelték a támasztékra. Lucone felállt a padról, a torkát fogta és köhögött.

Schello abbahagyta a nevetést. Pollo még mindig a földön fetrengett és ide-oda gurult, így nem vett észre semmit. Egyszer csak könnyes szemmel újra Lucone felé fordult, és ott látta maga előtt talpon, szabadon.

– Hé, ezt meg hogy a szarba’ csináltad?

Pollo azon nyomban menekülőre fogta a dolgot; még mindig röhögve botladozott a széthagyott rudak és súlyok között, rajtuk szórakozó emberekbe ütközött, akik már megszokták ezt a régi történetet, meg újakba, akik nemrégen érkeztek, és még meglepetésként érte őket a dolog. Lucone köhécselve a nyomába eredt:

– Állj meg! Kinyírlak! Neked véged! Olyan súlyt kapsz a fejedre, hogy még törpébb leszel, mint amilyen vagy.

Így kergetőztek keresztül-kasul az egész edzőtermen. Kerülgették a gépeket, megtorpantak az oszlopok mögött, majd hirtelen újra elindultak. Pollo kis kézi súlyokat dobott Lucone felé, hogy megállítsa. Nehéz gumitárcsák pattogtak a földön, de Lucone, akit semmi nem állíthatott meg, simán kitért előlük. Pollo nekivágott a lépcsőnek, ami a női öltözőbe vezetett. Futás közben az ajtónak lökött egy lányt, aki épp kilépett. Az összes többi, aki a következő aerobikórára öltözködött és meztelenül állt, őrült sikítozásba kezdett. Lucone abbahagyta az üldözést. Megállt az utolsó lépcsőfokon, extázisba esve a lágy, rózsaszín domborulatok panorámája előtt. Pollo rögtön kihátrált.

– Azt a kurva…, nem hiszek a szememnek, hiszen ez a paradicsom…

– Na, menjetek a pokolba!

Egy valamivel jobban felöltözött lány odaszaladt az ajtóhoz és bevágta az orruk előtt. A két haver egy pillanatig csöndben bámult maga elé.

– Láttad azt ott jobbra, hátul, micsoda dudái voltak?

– Mért, és az első balra…? Annak a segge neked talán smafu?

Pollo átkarolta a barátját, és megrázta a fejét.

– Hihetetlen, mi? Már hogy lenne nekem smafu… Nem vagyok buzi, mint te!

Így aztán a kis erotikus intermezzo után újra kergetőzni kezdtek.

Stefano kihajtotta a lapot, amit Franco, a konditerem edzője adott neki.

„Kezdj négy sor tárogatással a ferde padon. Fogj két ötkilós súlyt, könyökben enyhén hajlítva tárd ki a karod, majd szemmagasságban zárd össze. Minél erősebb alapokat raksz, annál többet tudsz építeni rá.” Stefanónak nem kellett kétszer mondani.

Lefeküdt a ferdepadra, és nekikezdett. Belefájdult a válla, a súlyok rettentő nehezeknek tűntek, de megcsinálta a gyakorlatokat oldalra, leengedte a súlyt egészen a földig, majd újra fel. Aztán a feje fölött. És még egyszer. Négy tízes sorozat, mindennap, minden héten. Az első hónapok után már jobban ment, a válla sem fájt többé, a karja kissé megvastagodott. Elkezdett nőni a mellizma, a lábai megerősödtek, és megváltozott az étrendje is. Reggelire proteinporos, tojásos, tejes, csukamájolajas turmix. Ebédre kevés tészta, bifsztek véresen, sörélesztővel és sok búzacsírával. Este edzés. Mindennap. Váltogatta a gyakorlatokat, egyik nap felsőtestre gyúrt, másnap lábazott. Az izmai dolgoztak, mint az őrültek. Csak vasárnap pihentek, jó keresztény módjára. Hétfőn kezdte elölről. Hétről hétre néhány kilóval többet nyomott, lépésről lépésre haladt, ezért nevezték el Stepnek. Összebarátkozott Pollóval, Luconéval és a többiekkel a teremből.

Egyik nap, olyan két hónap után, belépett a Szicíliai.

– Na, ki akar velem fekvőtámaszozni egy kicsit?

A Szicíliai a Budokan edzőterem első tagjai közé tartozott. Nagy volt és erős, senki nem akart versenyezni vele.

– Vazze’, nem bankrablásra hívtalak titeket, csak egy kis fekvőtámaszozásra.

Pollo és Lucone csendben edzettek tovább. A Szicíliaival mindig veszekedés a vége. Ha vesztesz, a végletekig szívat vele, ha nyersz… hát, azt nem lehetett tudni, mi lenne akkor. Még soha, senkinek nem sikerült legyőznie a Szicíliait.

– Na, hát nincs senki ebben a rohadt edzőteremben, aki lenyomna velem egy-két fekvőtámaszt?

A Szicíliai körbenézett.

– Én megyek.

Megfordult. Step állt előtte. A Szicíliai végigmérte tetőtől talpig.

– Oké, menjünk be oda!

Azzal bementek egy kis terembe, ahol csak néhány kézi súlyemelő volt meg két srác, akik a karjukra gyúrtak.

Ahogy a Szicíliai belépett, az egyik rögtön letette a súlyokat és kiment. A másik folytatta a gyakorlatot.

A Szicíliai megállt előtte, és vigyorogva nézte. A srác tovább emelgette a súlyokat felváltva, fel-le, majd meglátta a többieket is, akik bejöttek. A hetedik ismétlésnél tartott. Megállt. Ránézett Pollóra, Luconéra, Schellóra, Bunnyra és a többiekre, akik teljesen elállták a kijáratot. Végre leesett neki, hogy nemkívánatos személy. Letette a súlyemelőket. Egy siralmas „bocsánat”-tal elindult kifelé az izmos fickók között, akik nem álltak félre, így aztán még jobban össze kellett húznia magát, hogy kiférjen. A Szicíliai lehúzta a pulóverét, kivillantva hatalmas mellkasát és formás karjait.

– Na, készen állsz?

– Kezdhetjük.

A Szicíliai elhelyezkedett a padlón, Step pedig vele szemben foglalt helyet. Nekikezdtek a fekvőtámaszoknak. Step kitartott, amíg csak bírt, végül holtfáradtan zuhant a földre. A Szicíliai gyorsan lenyomott még ötöt, majd felállt, és megveregette Step vállát.

– Jól van, haver, nem rossz. Az utolsókat már innen csináltad. – Azzal barátságosan a homlokára csapott. Step örült, hogy nem gúnyolta ki. Mindenki visszatért az edzéstervéhez. Step megmasszírozta elgyötört karizmait. Nem volt kérdés, a Szicíliai sokkal erősebb nála. Még korai volt. Akkor.

– Nyolcvan! – Calamaro és Bunny egymás után rogytak le a tető hűvös márványára. – Még kettő kiesett – vigyorgott Schello. Felemelt feléjük egy újabb sört, amit az egyik szőke hozott neki, aki a Patsy becenevet viselte, mert halványan hasonlított az azonos nevű angol énekesnőre. Nagyon halványan. – Nyolcvanegy! – Calamaro odament Schellóhoz, és elvette a sörét. – Nyolcvankettő! – Húzott belőle egy nagyot, majd továbbadta Bunnynak. Amikor visszaért Schellóhoz, már gyakorlatilag üres volt. – Nyolcvanhárom! – A földre hajított doboz végigpattogott a tetőn, majd üres, fémes zörejjel leesett. – Nyolcvannégy! – Pattant még két kisebbet, elgurult egy aknafedél mellett, majd megállt és ringatózott még egy kicsit a rácsok közti széles résben. – Nyolcvanöt! – Már csak négyen maradtak: Step, a Szicíliai, Hook és Dario. Mind egyszerre ereszkedtek le. A ruhájukról csöpögött az izzadtság, a nyakláncuk vészesen lengedezett a pólójukon kívül, kezükkel néha jobb pozíciót kerestek. – Nyolcvanhat!

Úgy festettek, mint egy hatalmas, zajos gép, ami időnként ütemesen fújtat.

– Nyolcvanhét! – Megint le. – Hajrá, Dario! – Kiabált fel Gloria izgatottan a robogójáról: – Gyerünk, édes, baromi erős vagy!

– Nyolcvannyolc! – Pont Dario, akit az előbb lelkesített a nője, felfelé menet út közben megállt. Gloria észrevette: – Hajrá, Dario, gyerünk! – kiáltotta megint a robogójáról. Dario mindkét karját megfeszítette, megpróbálta összpontosítani minden erejét, de képtelen volt megmozdulni.

Ott állt mozdulatlanul félúton, hajlított könyökkel és remegő karokkal. Izzadságcseppek futottak végig a homlokán gyors egymásutánban. Beleharapott az ajkába és szenvedett. Schello odaballagott hozzá és lehajolt, hogy közelebbről szemügyre vegye.

– Uraim, mindjárt elvesztünk még egyet…

Gloria száját elhagyta még egy erőtlen: – Gyerünk Dario, nyomjad! –, de inkább csak maga elé motyoga, mint Dariónak, aki egyre jobban remegett, míg végül a karja feladta, és teljes súlyával a márványra zuhant. Schello visszaült a helyére, majd elégedett mosollyal rágyújtott.

– Akinek szabad a keze, nyugodtan érintse meg a tökét Gloria tiszteletére.{2}

Azzal a balszerencse elhárítása céljából ő is babonásan megvakarta említett testrészét, majd a tető alatt álló lányhoz fordult: – A fenébe is, Gloria, ezt jól elcseszted neki! Ahogy hozzászóltál, rögtön kipurcant. Nyolcvankilenc!

Maddalena Stepet nézte. El volt bűvölve tőle. A szokásosnál jobban kivörösödött, és a hosszan tartó megerőltetéstől a szeme is bevérzett. A nyakizmai megduzzadtak az erőfeszítéstől.

Maddalena kivett egy cukor nélküli rágót a farmere első zsebéből, és a szájába rakta.

– Hé, adsz egyet nekem is? – Átnyújtotta a dobozt a mellette álló barátnőjének anélkül, hogy ránézett volna.

Friss íz áradt szét a szájában. Kis, fehér fogai rágni kezdtek, széttörve a négyszögletű kis rágót, mely rögtön elvesztette formáját. Eszébe jutott, amikor pár nappal azelőtt Step felvitte magához és szeretkeztek. Gyönyörű volt. Szinte hozzátapadt a sima, széles vállakhoz, hagyta, hogy elragadja az a hatalmas erő, a gyönyör hullámai, testének frissessége. Úgy érezte, hogy Step tekintete átjárja őt és a szívéig hatol, annyira szerette. Szerelmes szavakat, mondatokat suttogott neki, csókolta a nyakát, a füle tövét, a szemét. Step nem szólt egy szót sem, egész idő alatt csak nézte őt, simogatta a haját, mosolygott és finoman ringatózott benne, fel-le. Vigyázott, hogy ne nyomja össze, a könyökére támaszkodott és épphogy csak a bőrét érintette. Maddalena ismét felnézett rá.

– Kilencven!

Step leengedte magát, megérintette a márványt, majd újra kinyomta a testét, erőteljesen és elszántan. Maddalena odaképzelte magát alá, hasonló helyzetben, de más körülmények között. Rettenetesen kívánta. Kissé elpirult, és lefelé fordította a tekintetét. Aztán zsebre tette a csomag rágót, amit a mellette álló lány visszaadott.

5.

Poppy és barátai kint ültek az Anzuini-húsbolt előtt, hülyéskedtek és röhögtek egymás közt, a sörüket kortyolgatva. Egyikük gőzölgő pizzát evett, a szélét nyalogatta, hogy megállítsa a lecsöpögő paradicsomszószt. Egy másik cigizett. Néhány lány a középen álló fickó történetén szórakozott, aki erősen gesztikulálva adta elő a főnökével való veszekedést. Kirúgták, de végül elégtételt vett magának. Széttörte a szórakozóhely összes italosüvegét, az elsőt méghozzá sajátos módon.

– Tudjátok, mit csináltam? Annyira felcseszte az agyamat, hogy minden előzetes figyelmeztetés nélkül széttörtem egy üveget a fején.

Mindenki nevetett, egyesek egészen kritikátlanul. Egy dohányos fulladozva köhögött a nevetéstől. A fickó látta, hogy tetszést aratott, úgyhogy folytatta:

– Erre ő nemcsak kirúgott, hanem fel is jelentett! – Saját maga kezdett el először nevetni, hogy lökést adjon az ezúttal gyengébbre sikerült poénnak.

Annalisa is ott volt köztük. A verekedés estéjén végül nem hívta fel Stefanót, nem is kereste többet. De nem számított. Step nem olyan típus volt, aki magánytól szenvedett volna. Több mint nyolc hónap telt el az eset óta, és többet nem hallott felőlük. Már kezdett aggódni, úgyhogy aznap elment megkeresni őket.

– Poppy, barátom, hogy vagy?

Poppy csak bámult a felé közeledő alakra. Mosolygott ugyan, de az arcára volt írva, hogy a leghalványabb fogalma sincs róla, ki az. Persze valahonnan ismerősnek tűnt a szeme, a haja színe, az arcvonásai, de amúgy egyáltalán nem emlékezett rá. Szépen ki volt gyúrva, izmos karokkal és széles mellkassal büszkélkedhetett. Step látta kérdő tekintetét, és rámosolygott, hogy megnyugtassa.

– Ezer éve nem láttuk egymást, mi? Na, mi a pálya?

Step barátságosan átölelte Poppy vállát.

A Szicíliai, Pollo és Lucone, akik rettentően örültek, hogy elkísérhették, elvegyültek a többiek között. Annalisa egy darabig mosolygott, amíg a tekintete nem találkozott Stepével. Egyedül ő ismerte fel. A mosoly lassan lefagyott az arcáról. Step elfordította róla a tekintetét, és figyelmét teljes egészében Poppynak szentelte, aki továbbra is csak zavartan pislogott.

– Bocs, de most így hirtelen nem ugrik be…

– Na, ne már! – vigyorgott Step, és szorosan átkarolta a vállát. Úgy festettek, mint két régi barát, akik régóta nem látták egymást. – Még megsértődöm. Na, várj csak! – Hirtelen ragyogó ötlete támadt. – Talán ez majd segít. – Azzal előhúzta a sapkáját a farmere zsebéből. Poppy ránézett a régi gyapjú fejfedőre, majd az őt átölelő kigyúrt alak vigyorgó arcára. A szeme, a haja… Hát persze! Az a kis pisis, akit egyszer régen jól elvert.

– Azt a kurva… – Poppy megpróbált kibújni Step karja alól, de az villámgyorsan elkapta a hajánál fogva.

– Rövid a memóriád, mi? Na, csá, Poppy. – Azzal magához húzta, és úgy lefejelte, hogy rögtön betört az orra. Poppy előregörnyedt és a kezébe temette az arcát. Step teljes erőből arcon rúgta. Poppy szinte repült hátrafelé, majd fémes zörgéssel a redőnyön landolt.

Step rögtön ráugrott, és mielőtt lezuhanhatott volna, elkapta a torkánál fogva. Jobb kézzel megsorozta pofonokkal, fentről lefelé, felszakította a szemöldökét, felhasította az ajkát.

Hátralépett, és mielőtt Poppy lerogyott volna, úgy gyomorszájon rúgta, hogy elakadt a lélegzete.

Poppy barátai közül az egyik megpróbált közbelépni, de a Szicíliai rögtön megállította. – Nyugi! Maradj szépen a helyeden, jó?

Poppy már a földön feküdt, és Step rúgásokkal halmozta el a mellkasát, a hasát. Poppy megpróbált összegömbölyödni, mint egy sündisznó, hogy eltakarja az arcát, de Step rúgásai nem ismertek könyörületet. Rúgta, ahol csak érte, majd taposni kezdte. Felemelte a lábát, és a sarkával esett neki. Szárazon és erőteljesen taposott a fülére, ami rögtön berepedt és ömleni kezdett belőle a vér, a lábaizmaira, az oldalára, szinte az egész súlyával ráugrott. Poppy minden rúgásnál arrébb csúszott, nehézkesen mocorgott, miközben szánalmasan nyögte:

– Elég, elég, könyörgöm! – Szinte prüszkölt a vértől, ami az orrából egyenesen a torkába ömlött, és köpködte a nyálát, ami teljesen feltört, vérző szájából csorgott. Step megállt. Szökdécselve fújtatott, és nézte, ahogy az ellensége legyőzötten, kiterülve hever a földön. Aztán hirtelen megfordult, és nekiesett a háta mögött álló szőke srácnak. Az a fazon volt, aki anno hátulról lefogta. Könyökkel találta el a száját, egész teste súlyának lendületével. Három fogát kiverte. Mindketten a földre zuhantak. A térdével leszorította a srác vállát, és pofozni kezdte. Aztán megragadta a haját, és a fejét a földhöz csapkodta, erősen, agresszíven, többször egymás után. Hirtelen két erős kar állította meg. Pollo volt az. A hóna alá nyúlva felemelte:

– Na, elég, Step. Menjünk! Még kinyírod.

A Szicíliai és Lucone is odajöttek. A Szicíliainak már több rendőrségi ügye volt, mint a többieknek.

– Igen, jobb lesz, ha elhúzunk. Lehet, hogy valami köcsög kihívta a zsarukat.

Step visszanyerte normális légzését, félig hátrafordult Poppy haverjai felé, akik síri csendben nézték.

– Szarháziak! – Azzal kiköpött az egyikükre, aki egy pohár kólával a kezében ácsorgott, és telibe találta a képét. Ahogy elhaladt Annalisa előtt, rámosolygott. Az megpróbálta viszonozni, kissé félve, mert nem igazán tudta, mit kéne tennie. Épp csak a felső ajkát mozdította meg; furcsa grimasz lett belőle. Step és társai felpattantak a motorjaikra, és leléptek. Lucone száguldott, mint egy őrült, a háta mögött a Szicíliaival, mindketten ordítottak, fel-le hajladozva, mint az út királyai. Aztán odahajtottak Pollo mellé, aki mögött Step ült.

– Vazze’, azt a kis szöszit elkaphattad volna… Az benne lett volna…

– Már megint túlzásba esel, Lucone. Neked minden egyszerre kell. Csak nyugodtan, nem igaz? Ki kell várni a pillanatot. Mindennek meg van a maga ideje.

Aznap este Step elment Annalisához, és követte Lucone tanácsát. Többször is. Az visszasírta, hogy nem hívta korábban, esküdözött, hogy sajnálja, hogy akarta hívni, csak annyi dolga volt. Az elkövetkező napokban Annalisa gyakran telefonált neki. De Step annyira elfoglalt volt, hogy arra sem maradt ideje, hogy felvegye a kagylót.

6.

Zene.

Egy közelben lakó lány bekapcsolta a kisrádióját.

– Bunny is bemondta az unalmast. – Schello, aki már kezdett egészen lerészegedni, fel-le ugrándozott a tetőn, és elgyötört, fűző nélküli, bőr tornacipőjében megpróbált breakelni. Nem igazán sikerült neki. – Juhúú! – csapta össze erősen a kezét. – Száztíz!

– Figyelem, vessünk egy pillantást izzadó versenyzőinkre! Az első helyen találjuk a Szicíliait. Terjedelmes foltok a hóna alatt és a hátán, mint egy szökőkút, csak kellemetlen szagot áraszt, tuti nem használ dezodort. Deborah-t biztos megőrjítené.

Az említett névre hallgató, botrányosan hidrogénezett szőkeség, magasra feltűzött hajában sárga és fekete árnyalatokkal, túl színesre pingált körmű ujjával fenyegetően rámutatott.

– Hé, Sche’, fogd be a pofád!

Schello, aki még mindig táncolni próbált, egy újabb botrányos lépést tett, és a fenekét mutatta oda. Helyeslő füttyentések, és egy „mutasd meg!” követték ezt a húzását.

– A második helyen áll Hook. Hihetetlen! Félelmetesen tör felfelé az Izzadó Ranglistán, na, nem a fekvőtámaszokkal, mert azokkal, mint láthatjátok, meggyűlik a baja. Apropó… Száztizenhárom!

Step, Hook és a Szicíliai irgalmatlan erőfeszítéseket tettek. Mindhárman kinyomták magukat, legyengülve, vörösen és zihálva.

– Amint láthatjátok, csodás Ralph Laurent pólója egészen elszíneződött. Most inkább fakózöldnek nevezném, sőt vizes zöldnek.

Schello mellmagasságban rázta az ökleit, fejével pedig követte a legújabb szám ritmusát, amit a rádió DJ-je az év slágerének nevezett. Megpördült maga körül, majd folytatta:

– Képzeljétek, annyira izzad, hogy a kötése alatt kisebbfajta medence keletkezett. És tudjátok, ki úszkál benne?

– Nem! Mondjad!

A már kiesettek és a nőik alulról kiabáltak:

– Kicsoda?

Schello megint fordult egyet a zene ütemére:

– Deborah hajtetvei – azzal rámutatott az áldozatára.

Mindenki nevetett, mint az őrült, kivéve Deborah-t, aki fogott egy üres sörösdobozt, és megpróbálta eltalálni vele Schellót. Mellé. Neondarabok repültek szanaszét Schello háta mögött. – Telitalálat! – Egy kék műanyag É élénk fénye kilehelte a lelkét. Még villogott néhányat, egyre gyengébben, majd végleg kialudt.

Schello meglengette a kezét, mintha azt akarná jelezni, hogy „ejnye-bejnye”, miközben a zene ütemére rázta magát és a csillagokra mutogatott, majd kritikán aluli ugrálással és fura grimaszokkal újra táncolni kezdett. A Deborah pontatlan kezei által önkéntelenül megváltoztatott felirat alá érkezett. Schello elvigyorodott, és az új szövegre mutatott: BÜF ’. Nem is kellett neki kétszer mondani, nagyra nyitotta a száját és beleadott apait-anyait.

Böfögése az egész téren visszhangzott. Állati megnyilatkozása dübörgött mindenfelé. Hosszan, erőteljesen, sörszagúan. Mindenestül, ami csak Schello testébe belefért. Aztán, még mindig böfögve, odaszólt a lánynak:

– Csá, Deborah!

Ez alkalommal már ő is együtt nevetett a többiekkel, csak a fejét rázta közben.

– Száztizennégy! Amíg mi itt szórakozunk, hölgyeim és uraim, mások szenvednek. De térjünk vissza a rangsorunkhoz. Az utolsó természetesen Step… Szinte tökéletes, a frizurája enyhén kócos, még ha olyan rövid is, hogy ez nem látszik… – Schello lehajolt, hogy jobban szemügyre vegye, majd hirtelen felállt, és az arcához emelte a kezét.

– Hihetetlen! Láttam ugyan egy izzadságcseppet, de esküszöm, csak egyetlenegyet!

Schello lépett még egyet, majd kezét a magasba lendítve terpeszbe ugrott egy dance szám breakes ritmusára. – Száztizenöt! – Megpróbált lemenni spárgába, ami kemény próba elé állította már amúgy is igen megviselt farmerét. Az illesztések vészjósló recsegése összekeveredett a túlhúzott varrásokéval, de mindkettő hamar elveszett egy még hangosabb és nem éppen ibolyaillatú durrogásban.

– Száztizenhat! Hihetetlen, valaki nem bír magával!

A többiek fetrengtek a röhögéstől, miközben a fintorgó lányok összenéztek. Sóhajtozva rázták a fejüket, de ennél erőteljesebben nem sikerült kifejezniük csendes rosszallásukat.

– Száztizenhét! Figyelem, százszorosan balszerencsét hoz, meg tudjátok csinálni?{3}

Step leereszkedett, és érezte, hogy ég a szeme. Pár izzadságcsepp szaladt végig a halántékán, majd összezúzódott a szempilláin, aztán szétáradt, mint egy bosszantó szemcsepp. Behunyta a szemét, és érezte sajgó vállát, bedagadt karját, lüktető vénáit. Előredőlt, és lassan újból kinyomta magát.

– Igeeen! – Step oldalra pillantott. A Szicíliai is a nyomában volt. Teljesen kinyújtotta a karját, és behozta. Hook érkezett utoljára, küszködve, kissé ferdén, először a jobb karját egyenesítette, és csak utána a balt. Mintegy utolsó „kattanással” ért fel alaphelyzetbe, majd a másik kettő felé fordult. Step rámosolygott. A Szicíliai dühvel és fáradtsággal vegyes gyűlölettel nézett rá. Hook alig észrevehető, fénytelen mosollyal viszonozta.

– Száztizennyolc! Igen!!!