Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Colette

CINCI CHÉRI

fordította:
Kállay Miklós

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-334-1 EPUB
ISBN 978-963-678-335-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Chéri

első kiadás: 1920.
az elektronikus változat az 1927. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Giovanni Boldini (1842 – 1931) Extázis
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

- Lea! Add ide nekem a gyöngynyakékedet! Nem hallod Lea? Add ide a colliédet!

Semmi válasz nem jött a hatalmas ágyból, mely kovácsolt vasból és cizellált rézből volt s úgy csillogott a homályban, mint valami páncél.

- Miért nem adod ide a colliédat? Nekem éppen olyan jól illik, mint neked, - sőt még jobban!

A zár csattanására mozogni kezdtek az ágycsipkéi és fölséges, csuklóban karcsú, mezítelen karon két szép rest kéz emelkedett ki közülük.

- Hagy d ezt, Cinci, eleget játszottál már azzal a colliéval!

- Mulatok vele… Félsz, hogy ellopom tőled?

A függöny előli, amelyen rózsaszínűn világított át a nap, feketén táncolt, mint valami kecses ördög a tüzes kemence előtt, de mikor az ágy felé hátrált, egyszerre egészen fehér lett selyem pizsamájától szarvasbőr papucsáig.

- Nem félek, - felelte az ágyból egy lágyan suttogó hang, - De elvékonyítod a füzér zsinórját és a gyöngyök súlyosak.

- Hát azok, - mondta elismeréssel Cinci. - Nem tréfált veled, aki ezt a derék bútort adta.

Cinci olt állt egy hosszúkás tükör előtt, amely két ablak között a falat eltakarta és feltűnően szép arcát nézegette. Még egészen fiatal ember volt, se nem nagy, se nem kicsi, a haja kékes feketébe villant, mint a rigó tolla. Szétnyitotta a ruhát, halványfehér és kemény mellén, mely úgy domborodott, mint valami pajzs és ugyanaz a csillogás játszott a fogán, sötét szeme fehérjén, mint a nyaklánc gyöngyein.

- Vedd le azt a gyöngyöt, - sürgette a női hang. - Nem hallod, mit mondok?

Mozdulatlanul nézve farkasszemet önmagával, a fiatalember halkan nevetett.

- Igen, igen, hallom. Tudom jól, félsz, hogy elveszem tőled.

- Nem. De ha neked akarnám adni, te képes volnál elfogadni.

A fiatalember odafutott az ágyhoz és végighemperedett rajta.

- És miért ne? Én fölötte állok az ilyen előítéleteknek, bizony. Én hülyeségnek találom azt, hogy a férfi elfogadhat a nőtől egy szem gyöngyöt tűnek, vagy kettőt inggombnak, de azt hiszi, hogy csorba esett a becsületén, ha a nő ötvenet ad neki…

- Negyvenkilencet...

- Negyvenkilencet, tudom, hogy annyi. De hát mondd, rosszul áll nekem? Na mondd, hogy csúnya vagyok.

Kihívó nevetéssel hajolt a fekvő asszony fölé, s a nevetés kivillantotta apró fogát és ajkának nedves belsejét. Lea felült az ágyban.

- Nem, nem mondom. Először is, mert úgyse hinnéd el. De nem tudsz anélkül nevetni, hogy ne ráncolnád össze az orrodat? Boldog volnál, ha csak három ránc volna az orrod mellett, ugye?

A fiú tüstént abbahagyta a nevetést, kifeszítette a homlokán a bőrt, egy kitanult kacér asszony ügyességével simította el a redőket az. álla alatt. Ellenséges arccal nézték egymást. Lea leplei és csipkéi közé könyökölve, a fiú pedig az ágy szélén lovagolva. A fiú azt gondolta: »Illik neki, mikor az én jövendőbeli ráncaimról beszél!« S a nő: »Mért olyan csúnya, ha nevet, pedig maga a megtestesült szépség!« Egy pillanatig elgondolkozott ezen, aztán hangosan folytatta, amit gondolt:

- Olyan rossz arcod van, ha jókedvű vagy. Csak gonoszságból vagy gúnyból nevetsz. És ez rúttá tesz. Gyakran vagy csúf.

- Ez nem igaz, - kiáltotta Cinci dühösen.

A harag összekapta szemöldökét az orra tövén, kitágította szemtelen fénnyel telt, éles pillákkal fegyverzett szemét és szétnyitotta fölényes, tiszta szájának ívét. Lea mosolygott, mikor igy látta, ahogy szerette, nekiberzenkedve, de aztán mindjárt meghunyászkodva, el-eltépve a pórázát, de képtelenül arra, hogy szabad legyen; - az egyik kezét rátette a fiatal főre, mely türelmetlenül lerázta magáról az igát. S mintha valami állatot akarna lecsillapítani, úgy suttogta neki:

- Na… na… Mi az már... Hát mi az már, ne…

A fiú lecsapott a szép, dús vállra s a homlokával és az orrával lökdöste, hogy befurakodjék meghitt helyére, már behunyta a szemét, hogy szundítson egyet, mint máskor a hosszú reggelek dédelgető csöndjében, de Lea ellökte magától.

- Ebből semmi sem lesz, Cinci! Te ma nemzeti Hárpiánknál ebédelsz. És húsz perc múlva dél van.

- Csak nem? - Csakugyan az anyámnál ebédelek? Te is?

Lea egészen az ágy mélyére süppedt.

- Nem én. Nekem vakációm van. Majd iszom egy kávét két órakor, vagy teát halkor… vagy elég lesz egy cigaretta is háromnegyed nyolckor… Csak ne nyugtalankodj... lát még eleget... aztán meg se hívott.

Cinci, aki duzzogva állt olt, egész neki derült, hogy kellemetlen megjegyzést tehet:

- Tudom, tudom is, hogy miért. Mert ma jobb emberek lesznek nálunk. A szép Marie-Laure van itt és az a gyönyörű gyereke.

Lea nagy kék szeme, mely eddig tévetegen nézdegélt, most egy helyre szegeződött:

- Ah, igen. Bájos a kicsike. Nincs olyan szép, mint az anyja, de bájos... Tedd le már azt a colliert, végre!

- Kár, - sóhajtotta Cinci kikapcsolva a nyaklánc csatját. - Jó lett volna nászajándéknak.

Lea felkönyökölt.

- Miféle nászajándéknak?

- Az én nászajándékomnak, - mondta Cinci tréfás komolysággal, - saját nászajándékomnak, a saját esküvőmön.

Nagyot ugrott s egy szabályos hatos bokázás után visszaesett a talpára, a fejével belökte az ajtót és eltűnt, miközben így kiáltozott:

- A fürdőmet, Rose. Amilyen gyorsan csak lehet. Az anyámnál ebédelek.

- Ez az, - gondolta magában Lea. - Tóval áll majd a víz a fürdőszobában, nyolc törülköző a tócsában. A vödör tele a borotvaszappan habjával. Ha két fürdőszobám volna...

De most is az jutott eszébe, mint máskor, hogy vége volna az egyik szárítónak, el kellene egy részt venni a budoárjából és akárcsak máskor, most is ezzel fejezte be:

- Majd csak kibírom már így is a Cinci esküvőjéig.

Visszafeküdt a hátára és megállapította, hogy Cinci tegnap este a kandallóra dobta a nadrágját, az alsónadrágját a levélnehezékre, a nyakkendőjét pedig az ő mellszobra nyakába. Önkéntelenül is elmosolyodott ezen a meleg férfirendetlenségen, félig lehunyta nyugodt nagy szemét, mely még megőrizte fiatalos kékségét és minden selymes, gesztenyebarna pilláját. Leonie Valson, vagy mostani nevén Lea de Lonval, a jól szituált kurtizán szerencsés karrierjét futotta meg negyvenkilencéves koráig. Jó leány volt, akit az élet megkímélt a hízelgő katasztrófáktól és a nemes fájdalmaktól. Születésének évét titkolta, de készségesen bevallotta, kéjesen odaadó pillantást vetve Cincire, hogy elérte már azt a kort, amikor megengedhet magának holmi apró nyalánkságot. Szerette a rendet, a szép fehérneműt, az érett borokat és a választékos konyhát. Igéző, szőke fiatalsága, majd később a gazdáig félvilági hölgy érett szépsége nem tűrte sem a bántó ragyogást, sem a kétértelmű hízelgést és barátai még emlékeznek arra a napra Drags-ban 1815 körül, mikor Lea a Gil Blas titkárának, aki per kedves művésznő kezelte, így válaszolt:

- Művésznő? Ó, drága barátom, a kedveseim igazán nagyon fecsegők…

A vele egykorú nők irigyelték tőle rendületlen jóegészségét, a fiatalok, akiket az 1912-es divat elöl-hátul domborúvá lett már, gúnyos megjegyzéseket tettek Lea előnyös keblére, - de úgy ezek, mint amazok egyformán irigyelték tőle Cincit.

- Ah Istenem, - mondta Lea, - nincs mit. Vegyék el tőlem. Nem kötöm a szoknyámhoz és egész egyedül szokott kijárni.

Amiben félig-meddig hazudott, mert büszke volt erre a viszonyra - vagy mint néha komolyabb pillanataiban mondta: örökbefogadásra, - amely már hat éve tartott.

- A nászajándék, - ötlött újra az eszébe. - Megházasítani Cincit... Ez lehetetlen, - ez... ez... embertelenség. Odaadni egy fiatal leányt Cincinek, - miért nem mindjárt egy őzikét vetni a kutyák elé? Az emberek nem tudják, ki az a Cinci.

Úgy morzsolgatta az ujjai között az ágyra dobolt gyöngysort, mint valami rózsafüzért. Éjszakára letette mostanában, mert Cinci, aki szerelmes volt a szép gyöngybe, és aki reggel nagyon sokat simogatta a füzért, gyakran észrevette, hogy Lea lesoványodott nyaka vészit fehérségéből és bőre alatt már előtünedeznek a merevülő ínak. Csak úgy fektében összecsatolta a nyakláncot hátul a tarkóján és felvett egy tükröt az éjjeli szekrényéről.

- Olyan vagyok, mint valami kertészlány - állapította meg magáról kíméletlenül. - Mint valami kapásasszony. Mint egy normandiai zöldségkertész, aki kalárissal megy ki a krumpliföldre. Úgy illik nekem ez a nyaklánc, mint a strucctoll az orromba, - és ki vagyok pimpózva.

Vállat vont, nagyon szigorú volt mindennel szemben, amit nem szeretett magán, élénk, egészséges, kissé pirospozsgás arcszínét, ezt a jó kilevegőzött arcszint, amely igen alkalmas volt arra, hogy még jobban kiemelje a sötétebb kék karikával árnyalt kék szemek kifejező színét. A büszke hajlású orr még Leától is kegyelmet kapott »igazi Marie Antoinette orr« erősítette meg Cinci anyja, aki soha nem feledkezett meg arról, hogy mindjárt hozzá ne tegye: »És két év múlva olyan lesz az álla ennek a derék Leónak, mint XVI. Lajosnak.« S a sűrű zárt fogsorú száj is, amely soha nem nyílt széles kacagásra, de gyakran mosolygott, összhangban a ritkán és lomhán pillogó nagy szemekkel; ezt a mosolyt százszor megdicsérték, megénekelték, lefényképezték, ezt a mély és bízó mosolyt, amely nem válhatott unottá soha.

Ami a testét illeti »köztudomású - szokta mondani Lea, - hogy a jó test igen tartós. Ma is bátrán mutogathatta ez a nagy, fehér, rózsás árnyalású testet, amelyet hosszú combokkal, szép lapos háttal ajándékozott meg a természet, amilyen a nimfáknak van az olaszországi szökőkutakon; a rugalmas csípő a keményen feszülő mell, mondotta Lea, - kitart még jóval Cinci házassága után is.

Fölkelt, magasra kapott egy reggeli köpenyt és maga húzta fel a redőnyöket. A déli nap besütött a rózsaszín, derűs, túlságosan is díszes szobába, melynek fényes pompáját a következő berendezés alkotta: kettős csipkefüggöny az ablakon, rózsaleveles selyem tapéta a falakon, a villanylámpákon rózsaszín és fehér ernyők s régi bútorok modern selyemhuzattal. Lea nem mondott le erről az elpuhult kényelmű szobáról sem az ágyáról, erről a figyelemre méltó, rézből és kovácsolt acélból készült remekműről, amely szigorú látvány volt a szemnek és kegyetlen a lábszárakhoz.

- De nem, de nem, - tiltakozott Cinci anyja, - ez nem is olyan rút. Én szeretem ezt a szobát. Egész korszakot jelent és van benne sikk.

Lea elmosolyodott, hogy igy eszébe jutott a »nemzeti Hárpia« miközben egészen fölemelte szétbomlott haját. Sebtében bepúderezte az arcát, mert hallotta, hogy két ajtó becsapódik és egy cipős láb durván beleütközik egy kényes bútordarabba. Cinci jött vissza nadrágban és ingben gallér nélkül, szappanhabos fülekkel és kissé támadó hangulatban.

- Hová tettétek a tűmet? szerencsétlen flótások! Mostanában már el is csórják itt az ékszereket.

- Marcel tűzte a nyakkendőjébe, mikor a piacra ment, - mondta komolyan Lea.

Cinci, akiben egy csöpp humor sem volt, úgy csapott le a tréfára, mint a hangya egy morzsaszemre. Megállt fenyegető sétája közben és csak ennyit tudott felelni:

- Elbűvölő! - és a cipőm?

- Melyik cipőd?

- A szarvasbőr.

Lea leült a toalett elé és szelíden pillantott fel rá:

- Nem üzentettem meg neked, - vetette oda hízelgő hangon.

- Na azon a napon, mikor egy nő az eszemért fog szeretni, igazán kész leszek, - vágott vissza Cinci. - De nekem a nyakkendőtűm meg a cipőm kell.

- Ugyan minek? Zakóhoz senkise vesz nyakkendőtűt, cipő pedig már van rajtad.

Cinci dobbantott a lábával.

- Elég volt nekem ebből. Itt senki sem törődik velem. Megelégeltem ezt.

Lea letette a fésűjét.

- Hát akkor menj innen.

Cinci vállat vont és gorombán vágta oda:

- Ezt csak úgy mondod.

- Eregy csak. Mindig iszonyodtam az olyan vendégektől, akik a konyhában szaglásznak és a krémsajtot összekeverik a fagylalttal. Menj csak ahhoz a szent anyádhoz és maradj is ott.

Cinci nem állta ki Lea tekintetét. Lesütötte a szemét s feleselt, mint valami iskolás gyerek.

- Elvégre, hát én már nem is szólhatok? De az autódat csak ideadod, hogy Neuillybe mehessek.

- Nem!

- Mért?

- Mert két órakor én megyek ki és mert Philibert most ebédel.

- Hová mégy két órakor?

- Vallási kötelezettségeimnek teszek eleget. De ha kell három frank egy taxira?... Ostoba, - mondta aztán szelíden. - Talán elmegyek egy kávéra Madame Mévre-hez, két órakor. Nem vagy megelégedve?

Cinci megrázta a fejét, mint egy kis makrancos kos.

- Bántanak, mindent megtagadnak tőlem, eldugják a dolgaimat, meg...

- Hát sose tanulsz már meg egyedül felöltözködni.

Kivette Cinci kezéből a gallért és ő gombolta be s a nyakkendőt is maga kötötte meg.

- Na... És ez a lila nyakkendő!... Különben nagyon jó ez Marie-Laure-nak és családjának... És még egy gyöngyöt is akarsz a tetejébe? Te kis raszta!... Két fülbevaló nem kellene.

Cinci szenteskedőn, puhán ide-oda ingadozva térte, hogy Lea rángassa, valami kéjes tunyaság vett erőt rajta, hogy gyönyörűségében még a szemét is behunyta.

- Nunun, drágám, - suttogta.

Lea kitörülte a fülét, megigazította a finom kékes választékot, mely Cinci haját kétfelé osztotta. Parfümbe mártott ujjával megdörzsölte a halántékát, hirtelen megcsókolta, mert nem (tudta megállni, a csábitó száját, mely ott lélegzett mellette… Cinci kinyitotta a kezét és a száját kinyújtotta a kezét... Lea félretolta:

- Nem. Háromnegyed egy. Menj utadra és ne lássalak többé?

- Soha!

- Soha, - vetette oda Lea reszkető gyöngédséggel.

Mikor magára maradt büszkén elmosolyodott, a bágyadt vágy tört sóhaja szakadt fel a melléből s hallgatta, hogy kopognak el Cinci léptei a villa udvarán. Látta, hogy nyitja ki és hogy zárja be a rácsos kaput, hogy távozzék szinte szálló lépteivel s hogy köszönti három kis inasgyerek elragadtatása, akik kárt karba öltve haladtak el mellette.

- Jaj, mamám!... lehetetlen!... ez meg tán viaszkból van!... Meg kéne tapintani!

De Cinci közönyösen vissza se fordult.

2.

- A fürdőmet Rose! A manikűr elmehet; nagyon késő van. A kék kosztümömet, az újat, a kék kalapomat, azt amelyik fehérrel van bélelve és a kis csatos cipőmet... nem várj csak…

Lea keresztbe téve két lábát, megtapogatta meztelen bokáját és a fejét csóválta.

- Nem add a fűzős cipőmet, a kék sevrót. Egy kicsit püffedt a lábam ma. A meleg teszi.

Az idősebb, fehér tüllbóbitás szobaasszony Leára emelte megértő tekintetét:

- Igen... a meleg teszi, - ismételte engedékenyen s egyet rántott a vállán, mintha azt akarta volna mondani: Tudjuk már... Semmi sem tart örökké...

Ahogy Cinci eltávozott Lea megint élénk, pontos és könnyed lelt. Nem telt egészen egy órába és megfürdött, bedörzsölte magát szántál illatú szesszel, megfésülködött, cipőt és harisnyát húzott. Míg a sütővas melegedett, volt ideje arra, hogy átnézze a házvezető számadási könyvét s becsöngesse Emilét, az inast, hogy megmutassa neki a kékes porréteget az egyik tükrön. Biztosan hordozta körül a tekintetét, amelyet úgyszólván soha nem lehetett megcsalni és jókedvűen költötte el egyedül az ebédjét, mosolyogva pillantott a vouvrayi pezsgőre és a júniusi eperre, amelyet úgy szárastól szolgáltak fel egy brüsszeli tálon, mely zöld volt, mint valami nedves levéli béka. Valami nagy gourmand választhatta ki egykor ebbe a hosszúkás négyszög alakú ebédlőbe a nagy XVI. Lajos stílű tükröket és az egykorú angol bútorokat, a légies tálalót, a karcsú lábakon álló magas leszedőt, e vékony, de erős székeket, mind csak nem fekete fából egészen apró füzérekkel díszítve. A tükrök és a tömör ezüstök bőséges napvilágot kaptak s felfogták az avenue Bugeaud fáinak zöld visszfényét és Lea evésközben az egyik villa vésetei közé ragadt vörös szemcséket vizsgálta s behunyta félszemét, hogy jobban lássa a sötét bútorok fényét, s a háta mögött álló mailre d’hotel félve követte a tekintetét.

- Marcel, - szólt Lea, - a maguk fénymáza egy hét óta ragad.

- Asszonyom úgy hiszi?

- Igen is úgy hiszi! Keverjenek hozzá egy kis melegvízben oldott esszenciát, ezt igazán semmi megcsinálni. A vouvrayit kissé korán hozta föl. Húzza le a redőnyöket, ha majd felszolgált, igazán meleg napunk van ma.

- Igen, Asszonyom. C… akarom mondani Peloux úr itt ebédel?

- Gondolom... Estére nem kell krém, csak szorbét készítsenek eperbélből. A kávét a budoárba kérem.

Miközben felállt, magasan, sudáran s a combjai vonala kirajzolódott a formáira tapadó ruháiban, volt ideje kiolvasni a maitre d’hotel tartózkodó tekintetéből; egy »De szép ön Asszonyomat, ami nem volt ellenére.«

»Szép« - gondolta magában Lea, miközben felment a budoárba. Nem. Már nem. Most a fehérnemű hava kell az arcom mellé s egész halvány rózsaszín az alsóimhoz és a kombinémhez. Szépség... Eh... aligha van már rá szükségem...

De azért nem engedett magának hosszabb sziesztát a festett selyemmel bevont budoárban a kávé és az újságok mellett. És csaknem harcias arccal adta ki a parancsot a sofőrnek.:

- Madame Peloux-hoz.

A Bois sétányai, amelyek szárazak voltak már új, széltől hervadt júniusi pázsitjuk alatt, a vámszedők sorompója. Neuilly, a boulevard Inkermann...« Hányszor tettem meg már ezt az utat, - kérdezte magától Lea. Próbálta összeszámolni, de aztán belefáradt a számításba és meglassítva lépteit Peloux-né lépcsőjén és a házból kiszűrődő zajokat kémlelte.

- A hallban vannak, - mondta.

Mielőtt megérkezett, berizsporozta az arcát és megfeszítette állán a kék fátylat, mely olyan volt, mint valami ködből szőtt finom rács. Az inasnak, aki azt ajánlotta neki, hogy menjen a házon keresztül, azt felelte:

- Szívesebben teszem meg az utal a kerten

Igazi, csaknem parknak nevezhető kert válasz, tolta külön a hatalmas villát, amely egészen fehéren vált ki a nagy párizsi külvárosból. Peloux-ék villájára abban az időben, amikor még Neuilly csak Párizs környékéhez tartozott, azt mondták, hogy falusi birtok. A garázsokká alakított istállók, a cselédlakások óljaikkal és mosóházaikkal szintén erről tanúskodtak, valamint a billiárd terem, az előcsarnok, és az ebédlő méretei is.

- Péloux-nénak van a pénzéért, - mondogatták hódolattal a vén élősdiek, akik cserébe egy jó ebédért és egy pohár finom borért eljártak hozzá egy kis besigue-re, vagy pókerre. És mindig hozzátették: »De hol nincs Péloux-nénak pénze?

Miközben az akácfák árnyékában haladt a lángba borult tömör rododendronok és rózsalugasok között, Lea jól hallotta a hangok moraját, amelyen keresztültört Peloux-né dünnyögő trombitálása és Cinci felfelcsattanó száraz nevetése.

- Csúnyán nevet ez a fiú, - gondolta magában. Egy pillanatra megállt, hogy jobban hallja egy új női hang lágy, kellemes csengését, amelyet! gyorsan elnyomott a félelmes harsogás.

- Ez a kicsi lesz, - mondta magában Lea.

Néhány gyors lépést lett és ott találta magát egy üveges veranda küszöbén, ahonnan Péloux- né hangos kiáltással törtetett felé:

- Nini, a mi szép barátnőnk.

Ez a kis tonna, azaz Peloux-né őnagysága, igazában Peloux kisasszony táncosnő volt tízéves korától tizenhatéves koráig. Lea mégsem bírt rájönni mi emlékeztethetne benne a régi kis szőke, pufók Erószra, azután a gödröcskés nimfára és nem talált mást csak nagy, kifejezésteljes szemét, kívánatos, keménymetszésű orrát, s azt a kacér módot, amellyel lábát mindig ötödik pozícióba rakta, mint a balettkar tagjai.

Cinci fölemelkedett egy zsöllye mélyéről, önkéntelen gráciával kezet csókolt Leának, de kedves gesztusát mindjárt el is rontotta egy csípős megjegyzéssel:

- Tutus, már megint fátylat tettél, tudod, hogy utálom.

- Nem hagyod békén, - lépett közbe Madame Peloux, - Nem szokás egy nőtől megkérdezni, miért tett fátylat. Rá se hederíts, - mondta gyöngéden Leának.

Két nő állt fel a szalmaroletta szőke árnyában. Az egyik, mályvaszínű ruhában elég hidegen nyújtott kezet Leának, aki tetőtől talpig végig mérte.

- Istenem milyen szép maga Marie-Laure, semmi nem fogható magához, olyan tökéletes.

Marie-Laure leereszkedően mosolygott. Barnaszemű, vörös fiatalnő volt, aki ámulatba ejtett egy mozdulat és egy szó nélkül. Mintegy kacérságból a másik fiatal hölgyre mutatott:

- De ismerjen már rá a lányomra, Edmée-re is, - mondta.

Lea kezet nyújtott a fiatal lánynak, de ez kissé késedelmesen fogadta el.

- Meg kellett volna magát ismernem gyermekem, de az intézeti növendékek olyan gyorsan változnak, csak Marie-Laure nem változik, legfeljebb tán annyiban, hogy minden egyes alkalommal jobban és jobban megzavarja az embert. Most már végleg kiszabadul az intézetből?

- Remélem, remélem, - kiáltotta Madame Péloux, nem engedhetjük, hogy örökké véka alatt tartsák ezt a báját, ezt a kellemet, ezt a tizenkilenc tavaszt látott csodát.

- Csak tizennyolcat, - mondta kecsesen Marie-Laure.

- Tizennyolc, tizennyolc volna... De csakugyan tizennyolc. Lea emlékszel? Ez a kislány akkor volt első áldozó, mikor Cinci, a kollégiumból megszökött, jól emlékezhetsz. Igen, te rossz csont megszöktél és mi majd megbolondultunk kétségbeesésünkben mind a ketten.

- Nagyon jól emlékszem, - mondta Lea és a fejével intett Marie-Laure-nak. Olyanféle jelváltás volt ez, mint a lojális vívók »tus« bemondása.

- Meg kell házasítani, meg kell házasítani, - folytatta Madame Péloux, aki legalább kétszer megismételte, amit egyszer kimondott. - Mindnyájan elmegyünk a lakodalmára.

Össze-vissza hadonászott két kurta karjával és a fiatal lány szende rémülettel nézte.

- Ez igazán az anyja lánya, - gondolta magában Lea, aki élesen figyelte. Minden megvan benne letompítva, ami az anyjában feltűnő. A haja habos, hamvas, mintha be volna porozva, a szeme nyugtalanul bujkál, a szája, amely nem akar se beszédre se mosolyra nyílni... Éppen ez kellett volna Marie-Laure-nak, aki alighanem még gyűlöli is a leányát.

Madame Peloux anyai mosolya odafurakodott Lea és a fiatal lány közé:

- Bizony már egészen összebarátkozott a kertben ez a két gyerek.

Cincire mutatott, aki cigarettázva állt a veranda üvegfala mellett. A foga között tartotta a cigaretta szipkáját és hátravetette a fejét, hogy a füst ne érje. A három asszony elnézte a fiatal embert, aki hátravetett homlokával, szemét félig lehunyva, lábát összefonva és mozdulatlanul, mégis olyan volt, mintha szárnya nőtt volna s félálomban lebegne fenn a levegőben. Lea egyáltalában nem csalódott a fiatal leány felindult és lenyűgözött tekintetében. Megszerezte magának azt a gyönyörűséget, hogy összerezzentse megérintve a karját. Edmée egész testében összerázkódott, hátrakapta a karját és riadtan kérdezte, egész halk hangon:

- Mi az?

- Semmi, - felelte Lea csak a kesztyűm esett le.