Deborah Moggach

Marigold Hotel – Keleti nyugalom

FORDÍTOTTA

SZIGETI IMRE

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Deborah Moggach: These Foolish Things

First published in Great Britain in 2004 by Chatto & Windus

Copyright © 2004 Deborah Moggach

Translation copyright © Szigeti Imre, 2025

All rights reserved.

© Athenaeum Kiadó 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-556-2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Geszti Anna

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Kütsön Nikolett

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Simon Bookernak ajánlom

Első rész

1

Az Igazság majd felszabadít bennünket.

(PURNA SZVÁMI)

Muriel Donnellyt, a hetvenes éveiben járó idős hölgyet egy elfüggönyözött vizsgálóban felejtették negyvennyolc órán át. Elesett a Peckham High Streeten, és vágásokkal, zúzódásokkal borítottan, agyrázkódás gyanújával szállították kórházba. Két napig feküdt a baleseti-sürgősségi osztályon ellátatlanul, miközben ruháin keményre száradt a vér.

Főcím is lett belőle: „KÉT NAP!” – hirdették a feliratok. Két napig feküdt ott egy kerekes ágyon öregen, magára hagyva, egyedül. A St. Jude kórházat riporterek ostromolták, feltartva az ápolónőket, mobiltelefonjukba üvöltözve; talán nem tudják, hogy az ilyesmi itt tilos? Fényképek mutatták az idős asszony lecsüngő, ősz fejét és fekete szemét. Jó kinézetű nyugdíjas, talán ezért élte túl annak idején a Villámháborút? Képe bejárta az országot: Muriel Donnelly, az összeomló Nemzeti Egészségügyi Rendszer legújabb áldozata, a sokkoló statisztikai adat, amely azt mutatja, hogy a brit egészségügyi rendszer, amely valaha a legjobb volt a világon, éppen szétesőben van az alulfinanszírozottság, a munkaerőhiány és a tönkrement munkamorál miatt.

Egy kezet tördelő, mondd-miért-hagytuk-hogy-így-legyen-cikk is megjelent a Daily Mailben, utána pedig belső vizsgálatot rendeltek el. Meginterjúvolták dr. Ravi Kapoort is. Az igazgató fáradt volt, de udvarias. Elmondta, hogy Mrs. Donnelly megfelelő ellátást kapott, miközben egy megüresedett kórházi ágyra várt, de azt nem említette, hogy ölni tudna egy órával több alvásért. Nem tért ki arra, hogy amióta a szomszédos kórházban bezárták a baleseti osztályt, az övé, a St. Jude kétszer annyi részeggel, kábítószer-túladagolttal és piszlicsáré erőszakos cselekmények áldozataival küszködik, mint ahogy arra sem, hogy a St Jude-ot hamarosan bezárják, mert Lewisham városának egyik központi helyén épült, és a telek túl értékes ahhoz, hogy öregekre pazarolják. Azt sem említette, hogy az a magáncég, amely átvette a kórházat, már el is adta a telket a Safewaysnek, amely egy nagy szupermarket építését tervezi a helyére.

Ravi kimerülten autózott haza Dulwichba. A házhoz vezető ösvényen megállt, és mély levegőt vett. Este hét óra körül járt, valahonnan madárdal hallatszott. Az ösvény melletti harangvirágok levelei papírvékonyra zsugorodtak, a tavasz megjött, és el is múlt, anélkül, hogy észrevette volna.

A konyhában Pauline az Evening Standardot olvasta. A kórházban történteket felkapták, újabb esetek láttak napvilágot, és felháborodott rokonok számoltak be tapasztalataikról.

Ravi kinyitott egy doboz almalevet.

– Az a helyzet, hogy nem is árultam el az igazi okot, amiért az öreglányt nem kezelték.

Pauline letett elé egy poharat.

– Miért?

– Mert egyetlen sötét bőrűnek sem engedte meg, hogy megvizsgálja.

Pauline nevetésben tört ki. Máskor – úgy tűnt neki, talán egy másik életben – Ravi is nevetett volna, manapság azonban ez már lehetetlen volt, nem létezett olyan hely, ahol frissen és kipihenten annyi energiát érezhetett volna magában, hogy mulatni tudjon dolgokon.

Fentről vízcsobogás hallatszott.

– Ki van ott fent? – kapta fel a fejét Ravi.

Hallgatás volt a válasz. Pauline zavarba jött.

– Éppen mondani akartam neked…

– Ki az?

Fejük felett lépések hangja csikorgott.

– Nem lesz itt sokáig, ígérem, most nem – bökte ki Pauline. – És figyelmeztettem, hogy viselkednie kell.

– Ki az? – kérdezte ismét Ravi, pedig már tudta a választ.

– Az apám – bökte ki végül Pauline.

Ravi szenvedélyes ember volt. Olyan orvos, aki törődik a betegeivel és beforrasztja a töréseket. Mindazok, akik baleset, erőszak vagy a saját hibájuk következtében összeestek, jelentős biztatást kaptak már a puszta jelenlététől is. Bekötözte mindazok sebeit, akik az út mentén feküdtek szeretetlenül, méltatlan helyzetben, elállította a feltépett sebek vérzését. Soha senkit nem utasított vissza. E munka elvégzése persze távolságtartást is követelt. Már régen egyfajta tompultsággal kezelte a betegeit, a megtört testek megoldandó problémák voltak számára. Hogy meggyógyítsa őket, erőszakosan be kellett hatolnia az emberek privát szférájába, a testükben turkálva ügyes ujjaival. Ezek a páciensek mind féltek. Borzasztóan egyedül érezték magukat, mert betegnek lenni az élet legmagányosabb dolga.

Munkája elszigetelte a doktort attól a világtól, amely hirtelen kicsapódó ajtókon keresztül adta át neki kóros eseteit gyógyításra, kivonva őt abból az életből, amelybe a műszakja végeztével visszatérhetett. Amint azonban hazaért, lerázta magáról a kórház szagát, és hétköznapi emberré vedlett: egy szimpatikus, nyugtalan, igényes, de kissé kilúgozott személlyé, a számítógépes játékok és a kórusművek kedvelőjévé. Persze továbbra is szenvedélyes maradt, de nem többé és nem kevésbé, mint bárki más, végül is a hippokratészi esküt nem kellett otthon is betartania. Főként nem egy vén seggfej esetében, mint amilyen Norman volt.

Még egy hét sem telt el, és Ravi legszívesebben megölte volna az apósát. Norman nyugdíjas építőmérnök volt, éktelenül unalmas alak és visszataszító szokások gyakorlója. Egyszerűen kidobták a legutóbbi öregotthonából is, mert benyúlt egy nővér szoknyája alá. „Illetlen szexuális viselkedésnek” nevezték ezt, és Ravi képtelen volt elképzelni, hogy mi lenne az illendő viselkedés Norman esetében. Pikáns viccei monoton szabályossággal kerültek elő, mint egy végtelenített zenei felvétel. Ezen a héten például Ravi már kétszer is hallotta apósa faviccét a bulawayói nőkről. Ha orvosként akart segíteni, Norman csak egy rekedt nyerítéssel jutalmazta.

– Szerezz nekem egy kis Viagrát, öregem – mondta olyankor, amikor Pauline nem volt a közelükben. – Fogadni mernék, hogy van valahol a fenti szobában.

Ez az ember a nappaliban vágta a lábkörmeit, azokat a borzalmas, sárga kődarabkákat! Ravi sohasem kedvelte az apósát, és ez idővel a végtelen szabályosnak tűnő nyakkendőt és koszfoltos nadrágot viselő öregfiú iránti gyűlöletté változott. Mivel Norman szégyentelenül önző volt, egész életében semmit sem törődött a lányával. Tíz éve azonban a hasnyálmirigyrákja véget vetett felesége hosszas szenvedéseinek, és attól kezdve ráakaszkodott Pauline-ra. Ravinak pedig gyakorta jutott eszébe róla az a kenyai szafarin látott jelenet, amikor egy varacskos disznó törtetett előre egy vízfolyáshoz, mindent félrelökve az útjából. Valamilyen oknál fogva élénken élt képzeletében a disznó szárazan sáros feneke.

– Már nem sokáig bírom ezt tovább! – mormogta a fogai között.

Mostanában Pauline-nak és Ravinak suttogva kellett beszélnie, Normannek ugyanis, általános leépülése ellenére, meglepően éles volt a hallása.

– Minden tőlem telhetőt megteszek, Ravi – ígérte Pauline. – Holnap is megyek, és megnézek egy új helyet, de nagyon nehéz lesz találni olyat, ahová elvihetnénk. Tudod, elterjedt a híre a viselkedésének.

– Nem lehetne csak egyszerűen elküldeni valahova?

– De hova? – kérdezte Pauline.

– Valahova jó messzire!

– Ravi, ez nem szép dolog. Ő az apám.

Ravi a feleségére nézett. Az asszony mindig megváltozott, ha az apja a közelében volt. Szerényebbé vált, jóságos kislánnyá, akinek az volt a legfontosabb, hogy az életében szereplő két férfi jól kijöjjön egymással. Hangosan visítva nevetett az apja borzalmas viccein, várva, hogy Ravi csatlakozzon hozzá. Ilyenkor feltűnően mesterkéltnek tűnt.

Ennél is rosszabb volt azonban, hogy amikor az apósa megjelent a házukban, Ravinak mindig feltűnt az apa és lánya közötti hasonlóság. Pauline-nak ugyanolyan erős és szögletes álla meg apró szeme volt, mint az apjának, ami Norman esetében inkább disznószerűnek tűnt.

Norman többször is náluk kötött ki az elmúlt évben, valójában mindannyiszor, amikor kitették egy otthonból. A náluk töltött időszakok egyre hosszabbodtak, hiszen egyre csökkent az olyan intézmények száma, ahol még nem hallottak allűrjeiről. „A fickó egy merő Benny Hill-szerű fejfájás”, közölte velük a legutolsó otthon menedzsere. „Miatta elvesztettünk egy kedves ápolónőt Nova Scotiából.”

– Az a helyzet, hogy fél a nőktől – mondta Ravi. – Ezért kell állandóan mindegyikre ráugrania.

– Legalább valaki megteszi – mosolygott Pauline.

Hallgatás volt a válasz.

Éppen a vasárnapi ebédet készítették, Ravi egy rántással kinyitotta a sütőt, és előhúzta a tepsit.

– Olyan fáradt vagyok – panaszkodott.

Ez igaz is volt. Mindennap teljesen ki volt merülve. Időre lett volna szüksége, hogy feléledjen és új erőre kapjon, meg egy jó alvásra. Meg hogy csak feküdjön a heverőn, és Mozart Requiemjét hallgassa. Csak így válhatott volna ismét igazi férjjé és egyáltalán, igazi emberré.

A felesége apjával egy fedél alatt a ház sokkal kisebbnek tűnt. Ravi feszültsége nőttön-nőtt, mert akármelyik helyiségbe ment, Norman mindenhol jelen volt. Képes volt a Lacrimosa-tétel kellős közepén beesni a szobába a madzaggal nyakába akasztott zsebrádiójával, amelyből a Srí Lanka-i krikettmeccs kommentátora harsogott.

– Még a számítógépemet is használja!

– Ne tereld el a témát! – szólt rá Pauline.

Az egész ház bűzlött Norman cigarettáitól. Amikor pedig kiküldték az öreget füstölni, akkor, mint a St. Jude ambuláns részlegének folyosója, a terasz lett tele csikkekkel.

– Pornót néz a gépemen! – Amikor Ravi legutóbb a dolgozószobájába ment, úgy érezte, megalázták a helyiséget: a széke el volt lökve az asztaltól, a hölgypáfrány cserepének alátétjében pedig számos cigarettacsikk bűzlött.

Pauline felnyitott egy zacskó babot.

Mindketten tudták, mi az a téma, amit kerülnek.

– Ne haragudj! – Ravi megsimogatta felesége haját. – Hidd el, én is nagyon szeretném… De sajnos túl vékonyak a falak…

Ez igaz is volt. Éjszaka, ahogy az ágyukban feküdtek, Ravi szinte érezte apósa néhány centis közelségét, amint az öregúr abban a disznóólban aludt, amely valaha a vendégszoba volt.

– De hát alszik – próbálkozott most Pauline.

– Ó igen, ezt nagyon jól hallom!

– Fantasztikus ember – válaszolta az asszony. – Még soha nem találkoztam senkivel, aki egyszerre tudott vadul horkolni és közben fingani.

Ravi felnevetett. Hirtelen cinkosokká váltak.

Pauline letette a babot a pultra, és a férjéhez fordult.

Ravi hetek óta először szenvedélyesen átkarolta és megcsókolta.

Az asszony szája szétnyílt, nyelve az övéhez dörzsölődött, ami áramütésként érte a férfit.

Ravi a konyhapult felé tolta Pauline-t, de az forró volt a főzéstől. Kezét becsúsztatta az asszony dekoltázsába, a blúza és a köténye alá. Megsimogatta a mellbimbóját, mire az asszony lába megremegett.

– Drágám! – súgta a fülébe.

Pauline ekkor testét az övéhez szorította, Ravi pedig az asszony keresztcsontja mögé nyomta a kezét, hogy a konyhapult gombjai ellen védje a testet.

– Gyere, menjünk fel! – súgta az asszony.

Ekkor zajt hallottak, és a hang irányába fordultak.

Norman lépett be a konyhába, épp a sliccét húzta fel.

– Monumentális szarást rendeztem az imént! Biztos a múlt éjjeli csicseriborsó volt a ludas – közölte, és összedörzsölte a kezét, amit nem mosott meg. – Igen jó illata van valaminek!

Norman Purse életrevaló férfi volt. Azzal a dologgal soha nem volt semmi gondja. Hídépítő munkája során sokfelé eljutott, még Malajziába és Nigériába is, kipróbálta Bangkok és Ibadan húsosfazekait, és büszke volt a nyelvi képességeire, arra, hogy hat afrikai nyelven is el tudta mondani, hogy mutasd a puncidat. Ó, igen, soha nem fogyott ki a hatlövetűje!

Rosemary, a felesége, soha nem csinált jelenetet. Valaha szépséges lány volt gömbölyded idomokkal, virága teljében. Ez volt vele a baj: túlzottan jó volt a férjéhez. Ám vannak dolgok, amiket még egy ilyen kurafi sem tehet meg egy jól ápolt virágszállal, különösen, ha az a virágszál a felesége. Aztán, mint minden rózsa, Rosemary is elvirágzott. Félénk középkorú asszonnyá változott, aki ebédet főzött a férjének, és a ház körül intézte, amit az asszonyok szoktak, látni is alig lehetett. Az igazság az, hogy soha nem volt egy igazi humorzsák. Az ura csak egyszer hallotta nevetni, amikor a lányukkal, Pauline-nal a zárt ajtó mögött mulattak valamin.

– Mi olyan vicces? – nyitotta rájuk az ajtót, mire a két nő, mint a rugó, felpattant. Aztán amikor otthagyta őket, ugyanott folytatták, ahol abbahagyták. A nők bizony igen fura teremtmények.

Rosemary azonban már régen halott, és most már lánya is közel az ötvenhez, ha Norman jól emlékszik, egy középkorú matróna. Utazásszervező, egyike a karrierista nőknek, akinek véletlenül sem jutna eszébe, hogy unokával ajándékozza meg. De csakúgy, mint az anyja volt, baromi jó szakács, a főztjei sokkal ízletesebbek, mint a The Beechesben kapható szutyok. Bár Ravi is elég jó cuccokat tud összehozni, mindig azt mondja, hogy a főzés megnyugtatja. Norman imádta a vejét froclizni. Például a konyhába belépve megdörzsölte a hasát, és ezt kérdezte: „rendeljünk kaját? Egy kis indiaira fáj a fogam”.

Norman immár egy hónapja lakik náluk, és ez nagyon is kényelmes neki. A régi házikója leégett, oda már nem mehet vissza. Minden annak a tökkelütött villanyszerelőnek a hibája, micsoda egy tróger! A többiek meg Normant hibáztatták, mondván, hogy égő cigivel a kezében bealudt, de ez hazugság, rosszhiszemű híresztelés! Azt próbálták elhitetni, hogy elment a józan esze! Lehet, hogy keményszívű, és néha gondjai akadnak a törpevízművével, de legalább normális. Nem úgy, mint sokan azokban a büntetőintézményekben, az úgynevezett otthonokban, amelyekbe őt is bezáratták már. Az ottaniak legtöbbje magában beszélő bolond, aki fel-alá járkál a folyosókon a pizsamájában. A lányának kőből lehetett a szíve, amikor oda küldte őt. A fertőtlenítőtől bűzlő folyosók, a terápiás gépek pittyegése és az esőben a tenger felé fordított székek sora azokkal a borzalmas börtönőrökkel, akik nem tudtak mit kezdeni egy telivér férfival, meg szerencsétlen trottyos mamik… Egytől egyig mind leszbi.

És ezeket a helyeket még otthonnak merik nevezni! Ehhez már tényleg humorérzék kell! Az igazi otthon a lányánál van a Plender Streeten. A lányának kötelessége törődnie az idős apjával! És ez még csak nem is egyoldalú dolog. Norman azzal tette magát hasznossá, hogy vigyázott a házra, míg a többiek munkában voltak. Elég sok a betörő itt, Dulwichban.

Szép, napos májusi délelőtt volt. Norman vizet engedett a serpenyőbe, öntött bele némi mosogatószert, és belerakta a szövet zsebkendőit, hogy kifőzze őket. Jókedvében volt. Túlesett a reggeli önkielégítésen, kiürítette a beleit, és az orrjáratait is megfelelően kitakarította. Egyik-másik ilyen eljárással egy csomó zsebkendőt elhasznált. Nagyon jól bereggelizett: zabpelyhet evett és három szelet pirítóst a klasszikus angol lekvárral meg azzal az ostoba koleszterincsökkentő kencével, amit a lánya vásárolt neki. A zsebrádió a nyakában – mindig oda akasztotta, hogy a keze szabad legyen – épp a reggeli híreket harsogta. „A nyugdíjrendszer egy időzített bomba, amely a robbanás felé halad.” A víz ekkor felforrt, szürkés hab emelkedett a felszínére. „A következő harminc évben az idősek aránya kétharmadával növekszik majd.” Norman ekkor lejjebb vette a gázt, és elhagyta a házat.

A Plender Street csöndes, széles, kellemes utca volt, tele viktoriánus villákkal, a legtöbb ablakon a helyi biztonsági szolgálat szolgáltatásait jelző matricával. A lányáék is igénybe vehették ezt a szolgáltatást, mert Ravi egyedül is jól keresett, és némi apróval Pauline is hozzájárult a bevételekhez. Kétkeresős családmodell kis mellékesekkel…

Egy vonzó asszony sétált babakocsijával a járdán. Norman megemelte a kalapját, amikor elhaladt mellette. Az asszony meglepődve nézett vissza, váratlanul érte a jómodor ilyen megnyilvánulása. Norman utánanézett, ahogy a nő felgyorsította lépteit, és megállapította, hogy igen jó segge van. Valószínűleg persze semmi entyem-pentyem egy kisgyerekkel a közelben, gondolta. Jókedvűen füttyentett; még egy dolog, amit manapság alig hallani, a fütyülés. Ez a hely illett hozzá, hiszen – az istenért – ez volt az otthona. Tágas szoba, étel megrendelésre és csettintésre. Nem, most az egyszer nem fognak tőle megszabadulni! Tudta, hogy Pauline újabb börtönt keres számára az interneten, csak eddig még nem volt szerencséje.

Norman túlságosan is élvezte a helyzetét, Ravi viszont igazi zsémbes alak lett, és az évek múlásával egyre csak romlott a helyzet. Mindennek úgy kellett lennie, ahogy neki tetszett. Norman igen jól tudta, hogyan lehet őt bosszantani például azzal, hogy bedobálta a füstszűrős cigarettacsikkeket a kandallóba, vagy azzal, hogy kivette az alsó fogsorát, amikor a veje éppen tévét nézett. Ilyenkor kifejezetten élvezte hangos fújtatását. De csak eddig ment és nem tovább, végül is elég jól működött a túlélési ösztöne.

És Ravi ráadásul prűd is volt. Vicces ezt elképzelni egy orvosról, aki nap mint nap ki tudja, hova be nem nyúlkál. Norman elmondta neki a kedvenc viccét a nőgyógyász feleségéről, aki hazatérő férjét ilyen kérdéssel fogadja: „jó napod volt a lyukakkal?” A veje még csak el sem mosolyodott. Nemrég arra kérte őt, hogy szerezzen neki egy kis Viagrát. „Attól tartok, ez nem lehetséges” – ez volt Ravi válasza. Micsoda erénycsősz jó gyerek! Egyszer, amikor vonaton utaztak, Ravi elolvasta a biztonsági brosúrát. Egy vonaton! A biztonsági leírást! Norman ezt gyakran felemlegette a vejének.

Norman benyitott a Casablanca nevű étel- és borszaküzletbe. Egy fiatal, sötét bőrű lány állt a pult mögött, akit korábban még sosem látott.

– Jó reggelt, kedvesem! – megemelte a kalapját. – Mit keres egy ilyen helyes lány ezen a helyen?

– Ez az apám boltja – válaszolt a lány.

– Értem. És mi a neved?

– Szultana.

– Szultana! Nem vágysz egy randevúra? – szemtelenkedett Norman.

A lány szúrósan meredt rá.

Jó, jó, semmi gond, adta meg magát az öregúr. Vett néhány csomag cigarettát és két doboz Tennent’s sört.

Szultana a telefonját nyomogatta, ujjai szélsebesen mozogtak ide-oda, de közben azért figyelt Normanre, aki vágyakozva tekingetett az újságosstand felé. Hirtelen egy pillanatig valami ritka dolgot érzett: zavarban volt. Nem, ezt nem teheti itt, ezzel a harmatos lánykával!

Nem volt mit tenni, elindult a főút felé. Ez jó tíz percébe telt, miközben a háta jelezte, hogy létezik. Végül aztán a mellette elzúgó autók zajában egyenesen a jólesően ismeretlen újságoshoz ment.

– Jó reggelt – vetette oda a pultnál álló férfinak, miközben a legfelső polcon sorakozó kiadványokat mustrálta. Sétapálcájával megbökött egy Ázsiai lányok című újságot, amely a földön landolt. Lehajolt, hogy felvegye, de görcs állt a gerincébe, majd hidegség öntötte el. Nem mert megmozdulni, várta, hogy elmúljon a fájdalom.

– Itt van, papa! – Az eladó felvette a magazint, és a kezébe nyomta.

– A vejemnek lesz – motyogta Norman. – Tudja, ő indiai.

– Hát persze – grimaszolt a férfi. – És fogadni mernék, hogy szatyrot is kér hozzá.

Norman a hóna alá csapta a csomagot, és hazafelé sántikált, amikor egy sziréna visított fel mellette. Ijedtében ugrott egyet. Ekkor egy tűzoltóautó száguldott el az úton. Hirtelen úgy érezte, otthon szeretne lenni, biztonságban elnyúlva a heverőn. Ma a világ még ellenségesebbnek tűnt, mint máskor, a forgalommal, a figyelmetlen járókelőkkel és a pofátlan újságárussal. Valaki üvegekkel teli rekeszeket rakodott az út mellett. Norman megint ugrott egyet. Azt szerette volna, ha a lánya otthon lenne, nem pedig több mérföldre tőle valamelyik irodában. És persze hozna neki egy csésze teát, bekenné a hátát egy kis ibuprofennel, és nyugtatgatná, hogy nem is annyira öreg, meggyőzné, hogy minden rendben, és nem fog meghalni a fájdalomtól. Minden rendben lesz…

Norman megállt, és a botjára támaszkodott. Hirtelen úgy látta magát, ahogy mások nézhettek őrá. Csak egy pillanatra, mint amikor a felhők hirtelen szétnyílnak. Aztán gyorsan be is záródtak.

Hiányzik a feleségem, gondolta. Rosemary ezt biztosan megértené.

Ez annyira lefoglalta, hogy észre sem vette, mi történik az utca végén. Aztán rájött, hogy ott valami gond lehet. Ami az imént tűzoltóautónak nézett ki, az láthatólag a lánya háza előtt állt, és bámészkodó tömeg vette körül.

Norman közelebb döcögött. Megállt és bámult: A Plender Street 18. alatti ház oldalsó ablakán fekete füst gomolygott kifelé.

2

Meditáljunk a bennünk lakozó Isteni Fényről,
oldjon fel minden tudatlanságot és sötétséget.

(GAYATRI MANTRA)

Ravi már évek óta nem találkozott az unokatestvérével, Sonnyval. Ennek egyik oka az volt, hogy a férfi Bangalorban élt, és így a köztük lévő távolság négyezer mérföldre nőtt. Nem mellesleg semmi közös nem volt bennük. Amikor találkoztak, mindig kölcsönös értetlenséggel méregették egymást. Most azonban Sonny Londonban tartózkodott, éppen útban ide vagy oda, és a családtagok közül senki sem ért rá, hogy átvegyen tőle néhány dolgot, amit az óhazából hozott.

Abban egyeztek hát meg, hogy Bayswaterben, a Royal Thistle Hotel halljában találkoznak. Ravi egyből kiszúrta az unokatestvérét, egy korpulens, ingujjas férfit, aki fel-alá járkálva kiabált a mobiltelefonjába. A fickó kifejezetten meghízott. Nehéz volt elképzelni, hogy ő az az örökifjú playboy, aki valaha bollywoodi sztárocskák társaságában táncolta át az éjszakákat Bangalorban, az Oberoi Hotel Lótusz-termében. Telefonálás közben Sonny csettintett a pincérnek:

– Bacardit és kólát, sok jéggel!

Ravi hirtelen elkámpicsorodott. Már el is felejtette, hogy milyen megterhelő lehet ezzel az igazi sertepertével, a fékezhetetlen energiájú üzletemberrel egy légtérben tartózkodni egy törékeny lelkiállapotú embernek. E percben jobban szeretett volna hazamenni.

– Ravi, öreg barátom! – fordult felé Sonny. Valamit még vakkantott a telefonjába, aztán kinyomta. – Gyere már ide! Szegénykém, borzasztóan nézel ki! Szokás szerint túlhajtod magad?

– Neeem.

– Nem tudom, mennyire jön ez be neked, de a hajad teljesen ősz. Neked is azt a hajbemosó cuccot kellene használnod, mint nekem. Szerzek neked egy üveggel, és úgy fogod magad érezni, mintha kicseréltek volna. – Sonny megint csettintett, és rendelt egy italt Ravinak is.

– Neked pedig kicsit le kellene fogynod – vágott vissza Ravi. – Előre megágyazol a későbbi bajaidnak.

– Jó, jó, jó, dokikám! – Sonny mindig nagyon izzadós volt, most is fénylett az arca az izzadságtól.

– Gondolj a szívedre!

Sonny a mellére csapott:

– Olyan a hangja, mint egy dobnak. – Aztán közelebb húzott egy szatyrot – Surinama Silk House volt a felirat rajta –, és Ravi lába elé rakta. – Mangó neked és a kis feleségednek. Lalita farmjáról való. Emlékszel Lalitára, a nagybátyád unokahúgára, nem? Ez a legjobb mangó egész Karnatakában.

Ravi révedezve figyelt két férfit, akik éppen átsétáltak a hallon, és felvették a kulcsaikat a recepción. Ekkor hirtelen elkezdett vágyakozni egy üres és tiszta hotelszoba után, amelyet magára zárhat. Olyan erős volt ez az érzés, hogy csaknem felkiáltott.

– Holnap Frankfurtba repülök – folytatta Sonny. – Hallottál már a Meyer Systemsről? Áttelepülnek Bangalorba, a mi kis szilikonvölgyünkbe. Ezek a multitechnológusok teljesen be vannak csavarodva, és mindenképpen az attrakció részesei akarnak lenni. Már rá sem ismernél a helyre, kedves komám, tudod, mennyi szoftvert exportálunk? Megvannak a műholdas kapcsolataink, és ismerjük a know-how-t… – Majd sorolni kezdte: – Motorola, Texas Instruments… A világ egy globális falu, barátom!

Ravi halántéka zakatolt. Éppen egy szirénázó mentőautó száguldott el a hotel előtt. Ez eszébe juttatta, hogy aznap nem sikerült újraélesztenie egy beteget, akinek leállt a szíve. Fiatal férfi volt, hirtelen asztmatikus rohamot kapott. Egy újszülött ikerpár apja volt…

Meghozták az italokat. Sonny továbbra is szakadatlanul magyarázott. Ravi kortyolt egyet a narancsléből, és letette a poharát.

– Sonny – szólalt meg –, borzasztó helyzetben vagyok.

Először őt is meglepte, hogy az összes ismerőse közül éppen az unokatestvérébe helyezi a bizalmát, egy olyan emberbe, akit még csak felületesen sem érdekelnek mások problémái. De amint belekezdett a mondókájába, a szavak maguktól folytak belőle.

– Pauline apja befészkelte magát hozzánk, nem tudunk tőle megszabadulni, és én megőrülök ettől. A múlt héten felgyújtotta a konyhát. A márkás Le Creuset serpenyőnkben akarta kifőzni az összeszáradt, ondós és taknyos zsebkendőit, és majdnem leégette az egész házat. El nem tudom neked mondani, mennyire gusztustalan alak! A fürdőszoba állandóan pisitől bűzlik, prosztataproblémája is van, mindenhol hátrahagy néhány pisicseppet, közbekotyog, amikor éppen próbálok koncentrálni, szántszándékkal és undorítóan szürcsöl, a legbunkóbb vicceket ismételgeti, hangosan fingorászik és éktelenül böfög. – Ravi hangja egyre magasabb lett. – A teáját a légycsapó szövetén át szűri le, soha nem segít semmiben a ház körül, a kenyér- és süteménymorzsákat mindenütt szétszórja. Ki nem állhatom! Nem tudok rendesen aludni tőle, Pauline-nal már állandóan veszekszünk miatta, előbb vagy utóbb ki kell majd költöznöm onnan, egyszerűen nem bírom tovább, azt hiszem, össze fogok omlani. – Itt Ravi lélegzetnyi szünetet tartott, és azt gondolta magában: mekkora a kétségbeesésem, ha mindezt ezzel a rekedt, Bacardi-szürcsölő alakkal osztom meg, akit amúgy alig ismerek. És akit nem is kedvelek különösebben.

– Jézusom! – fújta ki a levegőt Sonny.

Hazafelé menet Ravi úgy érezte magát, mint akit megerőszakoltak. Persze csak magát hibáztathatta, ami sajnos még tovább rontotta a helyzetét.

Kopp-kopp, van itt valaki? – szokta kérdezni Pauline. Az asszony a vetélése után nem beszélt többé a bánatáról. Ez éppen húsz éve történt, a gyermekük ma már nagykorú lenne. Házasságuk legszebb éveiben sem tért vissza erre soha, mindig lefoglalták a tanulmányai. A bizalmas viszony nem volt neki való, olyasminek tekintette, mintha a csomagját mással pakoltatná ki, és hagyná, hogy az alsóneműi között turkáljon.

Ravi zárkózott ember volt. Most viszont, hogy a legbensőbb érzései kibuggyantak belőle, hamarosan az egész család tudni fog róla. Delhiben, a Chowdri Roadon lakó nagynénje majd felhívja a húgát, Ravi anyját, aki éppen Torontóban időzik a másik fiánál (A világ egy globális falu, barátom…). Aztán órákig csámcsognak majd fejcsóválva és sóhajtozva az ő problémáin, miközben sipítozva szólnak az unokáikra, hogy halkítsák már le a tévét.

Ravi leparkolt a háza előtt, és csak ült a sötétben. Becsapta a feleségét és az utált apósát is. Alapjában véve következetesnek tartotta magát. Ha Norman a kórházi ágyán feküdne, minden erejével próbálná meggyógyítani. De persze a munka sokkal könnyebb dolog. Vagyis sokkolóan és kimerítően nehéz, de épp ez benne a könnyebbség.

A ház homlokzatát figyelte. Elég szomorú, hogy valaki vonakodik bemenni a saját otthonába. A felső ablakok párásak, Pauline valószínűleg fürdik. Mellette, ezt említeni sem érdemes, Norman nem húzta be a függönyöket, be lehetett látni az utcáról. Csak a mennyezeti lámpa világított, és ez olyan fényviszonyokat teremtett, mint a műtőben szokásos. Norman, a vén félnótás, a cigarettafüstje felhőjében ült és tévét nézett.

Ravi végül előkaparta a kulcsait, és bement a házba. Elhatározta, hogy felhívja Sonnyt, és megkéri, hogy senkinek ne szóljon egy szót se a beszélgetésükről. A nappali ajtaja tárva-nyitva állt, és csak két véreres bokát látott házicipőben. Lábujjhegyen osont tovább, a mangós szatyrot lerakta a konyhában. Az égett szag még itt-ott érezhető volt.

Olyan óvatosan settenkedett fel a lépcsőn, mint egy szökni készülő tinédzser. A dolgozószobája annyira szennyesnek tűnt, hogy biztosra vette, Norman ott maszturbált. Így a hálószoba maradt az egyetlen menedéke.

Leült az ágyára, és akkor jött rá, hogy nem tudja a Royal Thistle Hotel számát, a telefonkönyv meg lent maradt a nappaliban.

Utálom ezt az embert, gondolta megint. Miért nem tud egyszerűen kisétálni az éjszakába? Miért nem tudjuk valamilyen közösségi gondozóba bedugni, mint ahogy a pszichopatákat és a skizofréneket? Miért nem hagyjuk, hogy London utcáin kóboroljon, és női bugyikat lopkodjon a szárítókötelekről? Akkor legalább letartóztathatnák ledér viselkedésért vagy lopásért. Miért nem értik meg az öregek, hogy mikor kell feladniuk az egészet, és elvonulniuk? „Remélem meghalok, mielőtt megöregszem.” Ki is énekelte ezt? A Kinks? Miért nem volt egy eltékozolt ifjúságom, akkor most tudnám…

Épp a tudakozót akarta hívni, amikor megcsörrent a telefonja.

Sonny volt az, a hangja rekedt volt az izgalomtól.

– Figyu, öregem – hadarta –, van egy fantasztikus ötletem!

Pauline szerelemről alkotott felfogását az utazásszervezői munkája határozta meg. Szerinte a szexuális vonzalmat az ismeretlenség váltja ki. Egy idegen célállomás felgyorsítja a pulzust. Ennek már a megemlítése is izgatottá teszi az ügyfeleit, akik aztán csillogó szemmel figyelik, ahogy számítógépén hotelfoglalásokat kezd keresgélni és letölteni. Ilyenkor elképzeli őket, amint egy ismeretlen városba érkeznek, és mindenre olyan éberen figyelnek, mint a rókák a légmozgásra.

Egy héten belül azonban az érzékek eltompulnak, és mindenki visszatér a mindennapi rutinhoz (Miért nincs itthon grépfrút? Tegnap még volt), ami addig izgató volt, az szokványossá vált (Csak semmi újabb katasztrófa). Ezt maga is többször megtapasztalta. A szenvedélyes szerelmi mámor felgyorsított változata volt ez, amit olyan hamar elnyom a „háziasításnak” mondott megszokás.

Valójában Ravi volt a háziasított személy a kapcsolatukban. Ő művelte a kertet, és legtöbbször ő főzött, így kapcsolta ki magát a munkája után. Szerette a természetes dolgokat – enyhe fények, textilszalvéták –, de ezt a stílusos életfelfogást kemény vizsga elé állították az elmúlt hetek. Pauline sok mindent tanult tőle. Nélküle valószínűleg ugyanolyan slampos lett volna, mint az apja.

A baj az volt, hogy Ravi már nem tudta őt meglepni. Persze ez kölcsönös volt, de a férfi túlságosan jól nevelt volt ahhoz, hogy ezt megemlítse. A tengerpart, ahová egykor örömmámorban rohant vágyai kielégítésére, egy egyszerű homokcsíkká változott. Igazából nem unatkozott. Ravi intelligens férfi volt, és szép arcélével, őszülő halántékával még mindig képes volt elkápráztatni őt. Egyszerűen csak arról volt szó, hogy egy hosszú házasságban nehéz fenntartani a „nyaralós” mentalitást.

Ravi nem volt különösebben kalandvágyó, s ezt a munkájának tulajdonította. A kórházban védtelen áldozataival kellett dolgoznia, szembenéznie ennek pillanatnyi brutalitásával.

Sok évvel előbb Pauline úgy próbált közelebb kerülni a férjéhez, hogy hinduizmusról szóló könyveket kezdett olvasni.

– Tényleg minden a predesztinációról szól? – vetette fel egyszer. – Ha valakit elüt egy teherautó az utcán, az az ő karmája.

Ravi meghökkenve meredt rá, mintha idegen nyelven beszélne. Nem is volt igazi indiai indiai. Ízig-vérig orvos volt.

Ennek megfelelően nagy volt a meglepetése másnap este. Munkahelyéről egyenesen az étterembe hajtott, és kissé furán érezte magát, amiért nem ment haza körülnézni. Végül is az apósát nem kellene egész nap egyedül hagynia, mint egy kutyát. De ragaszkodott a menetrendhez – a pontban hét harminchoz –, és mivel már így is elég feszült volt a viszonyuk, az asszony jobbnak látta, ha engedelmeskedik.

Sonny egy bugyborékoló akvárium mellett ült, és a mobiltelefonján beszélt. Mellén megfeszült az inge. „Minden gomb teszi a kötelességét”, mondaná most az anyja. A gomblyukak közötti réseken fekete szőrzet türemkedett ki.

– Ülj le! – szólt a férfi egy székre bökve.

Ravi éppen egy papírt olvasott, felnézett, és rámosolygott Pauline-ra, mintha ő lenne a pincérnő. Mi folyik itt?

Mindkét férfi meglazította a nyakkendőjét, a konspiráció aurája lengte őket körül. Az asztalon még több papír feküdt halomban egy sótartóval leszorítva, a szélük zizegett a ventilátor keltette szélben.

Sonny végre kikapcsolta a telefonját.

– A könyvelőm volt az – mondta. – Igazi top munkaerő.

– Emlékszel Sonnyra, az unokatestvéremre? – kérdezte Ravi. – Szamina esküvőjén találkoztatok.

Pauline bólintott:

– Nagyon finom volt a mangó. Köszönjük.

Sonny leintette.

– Kedves Pauline, ez az este emlékezetes lesz számunkra. A férjed és én kiötlöttünk egy tervet. – Ránézett Ravira. – Melyikünk kezdje?

Ravi éppen szólásra nyitotta a száját, amikor Sonny áthajolt az asztal fölött.

– Van egy üzleti ajánlatom. – Megragadta Pauline kezét. – Nagy lé mindenütt, és humanitárius jószolgálat is egyben. Eddig jól hangzik, nem? Ravi kiváló ember, ő és én üzleti partnerek leszünk.

Pauline a férjére nézett.

– Hiszen te semmit sem tudsz az üzletről!

– Hallgasd meg Sonnyt, drágám. Egy baromi jó ötlete van.

Baromi? Ravi sosem használta ezt a szót.

– Az idős emberekből csinálunk üzletet – folytatta Sonny. – Az én hazámban mi magunk törődünk az öregeinkkel és az elesetteinkkel, a nyugdíjrendszerünket, tudd meg, úgy hívják, hogy család. Itt, Angliában meg mi történik az idősekkel? Nincs senki, aki ezekkel a szerencsétlenekkel törődjön, hisz a családtagjaik mindenfelé szétszórtan élnek. Az olyan elfoglalt emberek, mint ti vagytok, mit is törődnének az öreg papákkal és mamikkal?

– Én törődöm az apámmal – vetette oda Pauline.

– De hol van az a pénz, amellyel ezt a munkát megfizetnék? – kérdezte Sonny. – A Nemzeti Egészségügyi Rendszer éppen összeomlóban van.

– Mintha nem tudnám – dünnyögte Ravi.

– Az a Muriel asszonyság, akit a minap láttam a BBC világhíradójában, kidobva a tolókocsijában, mint a szemét…

Pauline közbevágott.

– Ez csak azért volt, mert nem hagyta, hogy…

– Nem ez a lényeg! – szólt közbe Ravi. – Tudom, hogy a nő egy bigott rasszista. A lényeg inkább az, hogy az öregek számának nagyfokú emelkedésével kell szembenéznünk.

– És mi vár rájuk? – kérdezte Sonny. – Szegénység! Az emberek egyre tovább élnek, drága hölgyem, de nincs pénz arra, hogy ápoljuk őket.

– Nekünk is hamarosan szembe kell majd néznünk ezzel – jegyezte meg Ravi.

– Az még odébb van! – vetette oda foghegyről Pauline. Utálta, ha atyáskodni akarnak felette. Nem is érezte még magát olyan öregnek.

– A nyugdíjak időzített bombája – tárta szét a karját Sonny. – Egy apokaliptikus katasztrófa zajlik a szemünk előtt, kedvesem, amely egyre csak rosszabb lesz. Először csak a ti Equitable Life-biztosításotok dől be, aztán egyik cég a másik után fogja beszántani az utolsó fizetéshez igazított programjait.

– Alacsony kamatozás és a tőzsde esése – kontrázott Ravi.

– Az összes nehezen összeszedett pénz levegővé válik! – csettintett Sonny. – És a helyzet évről évre fokozódik.

Az asztaluk mellett egy pincér megköszörülte a torkát.

– Uraim, hölgyem, készen állnak a rendelésre?

– Nem! – vakkantott Sonny.

– Valamit tenni kell! – Ravi szeme üvegesen csillogott, olyasfajta nyugtalanság kerítette hatalmába, amilyet Pauline korábban soha nem látott rajta. Hirtelen erős vágy ragadta magával, a férje mögött ide-oda úszkáló halakat figyelte, amelyek csillogva hordozták titkaikat.

– Egész nap a telefonon lógtam – közölte Sonny. – Már Frankfurtban kellene lennem, de elhalasztottam az utazást. Ilyen pozitív agyhullám egyszer jön az életben, ez az igazi és nagy heuréka!-élmény!

– Nyitunk egy nyugdíjasotthont! – bökte ki Ravi.

– Egy nyugdíjasotthon-hálózatot! – fokozta Sonny.

– Kezdjük az elején! – intette Ravi.

– Jó, jó. – Sonny visszafordult Pauline-hoz. – A kedves férjed és én nyitunk egy nyugdíjasotthont!

– Indiában – tette hozzá Ravi.

Pauline ekkor vette csak észre, hogy az egyik hal halott az akváriumban. Ott lebegett a víz tetején, a levegőztetőgép hullámai ide-oda lökdösték.

Ravi most teljesen olyan volt, mint akit kicseréltek. Ez nemcsak a feleségét lepte meg, hanem őt magát is. A tervet annyira vagánynak tartotta, hogy úgy hatott rá, mint egy adrenalininjekció. Veleszületett óvatossága elpárolgott, mert az üzleti terv értelmesnek tűnt, óriási és lenyűgöző logika állt mögötte. Ezt csak egy vizionárius képes belátni, de Sonny felismerte ezt a képességét, ezért választotta őt üzlettársának.

Ravi kilépett a kórház oldalsó ajtaján, hogy friss levegőt szippantson. A betonon eldobott cigarettacsikkek tömkelege, a lefolyók tele szeméttel, közöttük egy poros babacumi és egy összegyűrt, egyszer használatos orvosi kesztyű. A fenntartásra szerződött cég tönkrement, és a St. Jude-nak nem volt pénze arra, hogy másokat szerződtessen.

Harmadik világbeli körülmények, gondolta. Ilyen körülményeket biztosítunk a betegeknek. De ahogy Sonny mondta: ha Mohamedet nem tudjuk elvinni a hegyhez, akkor odavisszük a hegyet Mohamedhez.

Minden annyira logikus volt, annyira nyilvánvalóan logikus, hogy szinte elképedt, hogy ez eddig senkinek nem jutott eszébe. Persze lehet, hogy mégis. Lehet, hogy éppen ebben a pillanatban is nyugdíjasotthonokat építenek a fejlődő országokban. Napsütés, olcsó és tömeges munkaerő, alacsony költségek. Az öregeket az itteni árak töredékéért el lehet látni, ráadásul így csökken a nyomás a szociális ellátókon. Sonnyval létrehoznak erre egy céget, és szerződéseket kötnek a helyi hatóságokkal. Sonnynak már volt is néhány ötlete a helyszínre vonatkozóan, például egy leharcolt vendégház a bangalori irodája közelében.

– Nincs is nagyon messze – közölte. – Nézz meg engem, egyik nap Stuttgartban vagyok, másnap meg Houstonban. Az emberek úgy röpdösnek a világban, mint ahogy magukra húznak egy pulóvert. Mi sem egyszerűbb! – Megint csettintett. – Mindannyian világutazók vagyunk már, öregem, csak a jóisten tudja, hova nem kínálnak olcsó repjegyet. Maldív-szigetek, Seychelle-szigetek, a mi szépséges Keralánk… És mindezt olcsóbban és valószínűleg gyorsabban, mint például az a nyomorult Connex–délnyugat-vonat Worthingbe, ahova magam is elutaztam hétfőn, de ráment az egész szaros napom. Ki a fene szeretne egy olyan aprócska, vacak helyiségben csücsülni öreg napjaiban, amely bűzlik a káposztaszagtól? Miért is kellene az esős és szutykos Britanniában hervadozniuk, ha ülhetnének egy pálmafa alatt is, napoztatva a ráncaikat, a műfogsorukat meg egy igazi, lédús mangóba mélyeszthetnék? Te vajon mit tennél?

– Én bizony itt maradnék – mondta Ravi, mert utálta Indiát.

Neki nem is kell odamennie, ő lesz a vállalkozás londoni feje, itt kamatoztatva orvosi kapcsolatait, és együttműködve az itteni nyugdíjasotthon-hálózattal. Sonnynak igaza van, manapság már az idősebbek is kifinomult utazók, akik meglátogatják az unokáikat Johannesburgban, vagy golfoznak Floridában.

Ez lesz az a pont, ahol Pauline is bekapcsolódhat, a Blenheim Utazási Iroda, ahol dolgozott, kedvező tarifájú utakra köthet majd szerződéseket Bangalorba.

Sonny már vissza is ment a szubkontinensre, hogy ott próbálja előmozdítani a dolgokat.

– Az Air India fővezére a haverom – közölte izgatottan a telefonban. – Amint készen állunk és beindultunk, szervezhetünk speciális utakat is, például árengedményes utat rokonokhoz, városnéző túrákat… Emlékezz a szavaimra, kuzin, egy csomóan inkább akarnak majd Bangalorba repülni, mint abba az ostoba Worthingbe vonatozni egy esős kedd délutánon. Jövő ilyenkor már egy csomó elégedett ügyfelünk lesz.

– Ezek nem ügyfelek, Sonny, hanem emberek!

– Jaj, Ravi, micsoda egy szenteskedő alak vagy!

Otthon Pauline kételyeinek adott hangot.

– Ez nagy rizikó. Honnan szerzel rá pénzt?

– Sonny fogja előteremteni az anyagiakat.

– Megbízol benne?

–Természetesen – bólintott Ravi. – Ő egy nagykutya Bangalorban, egy csomó játékban benne van.

– Milyen játékokban? – érdeklődött az asszony.

Ravit egyre jobban idegesítette a felesége akadékoskodása. Egyáltalán nem vallott Pauline-ra ez a nem támogató magatartás.

– Nem fogsz tudni senkit rávenni arra, hogy odamenjen – károgott tovább az asszony. – Persze, jó meleg ország, ez egy dolog, de mégis csak India! Gondolj az ottani betegségekre.

– Nem csak sárkunyhók vannak ott! – Ravi tőle szokatlan patrióta fellángolást érzett. – Ha elmentél volna oda, láthattad volna!

– Te magad is csak párszor mentél vissza.

– Igen, de ez azért van, mert nem szeretem azt a helyet.

– Lehet, hogy ők sem fogják…

– Akkor egyszerűen hazajöhetnek – felelte Ravi. – Ez nem egy halálos ítélet. Elmehetnek télen megnézni, hogy tetszik-e nekik.

– Az idős emberek szeretik a megszokott, családias környezetüket.

– Mi a családias abban a környezetben, ahol most élnek? Anglia a legtöbbjük számára idegen mostanság, félelmet keltő és kaotikus.

– Meg tele van sötét bőrűekkel – tette hozzá Pauline.

Ravi rosszallóan nézett Pauline-ra. Most vajon ugratni akarja?

– Akkor legalább otthon érzik majd magukat Indiában!

Talált, süllyedt! Az ágyban feküdtek, és sutyorogva beszélgettek. Norman horkolása jól hallatszott a fal túloldaláról.

– Tudom a valódi okát, hogy miért csinálod ezt – sziszegte Pauline.

– Na miért?

– Hogy megszabadulhass az apámtól – mondta szemrehányóan az asszony, majd megfordult, és magára húzta a takarót. – Indiába akarod őt küldeni, nem?