Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Joru bakari Miru mono nari to Omouna jo!

KIADÓI ELŐSZÓ

MEGJEGYZÉS

A Zöld fűz [1]

A bambuszfurulya [2]

A teáskanna [3]

Bazsarózsa lámpa [4]

A tengerek királya és a bűvös ékkövek [5]

A jó mennydörgés [6]

A fekete fazék [7]

Szerelmes csillagok [8]

Hóraizan, az örök ifjúság szigete [9]

Tükörképek [10]

A lobbanékony Szusza története [11]

Szél fúj a fenyőfák közt [12]

A bazsarózsa virága [13]

Tündérkalapács [14]

Dódzsódzsi harangja [15]

Unai leánya [16]

A tollruha [17]

A mennyek éneklő madara [18]

A jeges halál asszonya [19]

A tűz keresése [20]

Kannon legendája [21]

Nezumi úr lányának menyegzője [22]

Jomi országa [23]

A szerelmes Haru és a szerelmes Aki [24]

Az aranyfésű különös története [25]

A medúza útja [26]

Urasima [27]

Tamamo, a rókaleány [28]

Momotaró [29]

A Macujama tükör [30]

Törött szobrok [31]

A nyelve-szegett veréb [32]

A dajka [33]

Edo szépséges táncosa [34]

Hanaszaka apó [35]

A Holdhercegnő [36]

Karma [37]

A zöldséges leányának szomorú története [38]

JEGYZETEK

IRODALOM

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Grace Edith Marion James

TAMAMO, A RÓKALEÁNY
ÉS MÁS JAPÁN TÜNDÉRMESÉK

fordította:
dr. Bujtor László

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-223-8 EPUB
ISBN 978-963-678-224-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Green Willow and Other Japanese Fairy Tales

első kiadás: 1910
az elektronikus változat az 1910. évi
első kiadás alapján készült

a borítót Vaspöri Cintia © 2025
tervezte

a japán nevek, kifejezések magyar átírását
és ellenőrzését dr. Mayer Ingrid végezte

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Joru bakari
Miru mono nari to
Omouna jo!

Hiru szae jume no
Ukijo narikeri.

Ne gondold, hogy az álmok csak éjszaka
jelennek meg: nappal is álmot látunk;
lebegő világunk verdeső szárnyait.

JAPÁN VERS

KIADÓI ELŐSZÓ

Immár harmadik, a japán mese- és mondairodalomból merítő kötetünket tartja kézben az olvasó. A japán mitológiával és népmesekinccsel foglalkozó nyugat-európai irodalom könyvtárnyi – meglehetősen változó színvonalú művekkel, amelyekből igen nehéz valódi értéket, hitelesnek és irodalmilag, történetileg hitelesnek tekinthető forráskiadványt találni. Első ilyen témájú kötetünk (Yei Theodora Ozaki: Japán tündérmesék) azonban bizonyította, hogy jó érzékkel választottunk: Ozaki – bár angol nyelven írta meg a történeteket – japán gyökerekkel rendelkezett: édesapja japán, édesanyja amerikai volt, ő Japánban született és kisgyermekkorát is ott töltötte; a japán meséket az anyatejjel szívta magába és japánul tanulta meg. Aztán az Egyesült Államokban, immár felnőttként, angolul adta közre japán mesegyűjteményét, amit elsőként adtunk ki magyar nyelven. A kötet sikerén felbuzdulva újabb kötetünk szerzője már japán volt (Mijamori Aszataró: Szamurájmesék), ám ő japán létére anyanyelvi szinten tanult meg angolul és a tokiói Keió Egyetemen az anglisztika tanszéket vezette. Mindkét esetben a két nyelv biztos ismerete garantálta, hogy az angolul megírt történetek nem veszítették el jellegzetes japán ízüket-zamatukat, szerkezetüket és világukat.

Ehhez illeszkedik ezen kötetünk szerzője is, aki Tokióban született 1882-ben, brit szülők gyermekeként. A szülőket munkájuk 1895-ig kötötte Japánhoz. Leányukat egy kínai dada nevelte és kétéves korától kezdve ismertette meg a kínai és japán kultúra meséivel, varázslatos világával. Íráskészségét édesanyjától örökölte, majd visszatérve Nagy-Britanniába, írói pályán maradt, számos kötetet írt japán élményeiről és több kötetben adta ki a japán meseirodalom legszebb darabjait.

Ez a kötet 38 tündérmesét, történetet, mesét, legendát és eredetmítoszt tartalmaz. Természetesen megtalálhatók benne az idehaza legismertebb és legkedveltebb japán mesék (pl. Momotaró, A nyelve-szegett veréb, Az örök ifjúság szigete, A medúza és a majom, A Macujama-tükör stb.), ám mellettük olyanok is, amik először kerülnek magyar nyelven olvasóink elé. Különleges csemegét jelentenek az Ozaki-féle mesekönyvben és a jelen kötetben, Grace James által közreadott műben azon történetek, amelyek apróbb-nagyobb változtatásokkal ugyanazt a motívumot az európai ízléshez igazítva dolgozzák fel. Ennek oka, hogy ezeknek az örök érvényű történeteknek ma is számos (rövidebb-hosszabb, epikus vagy párbeszédes, leíró részekkel, betéttörténetekkel kiegészített, vagy szikár cselekményvázra szűkített) változatuk kering Japánban. Ahogy élő, valódi meséknél megszokott, minden változat más és más. James változatai talán rövidebbek, kevesebb elbeszélő részt tartalmaznak az Ozaki-féle változathoz képest, de éppen ezért feszített tempójúak, gyorsabban haladnak a drámai végkifejlet felé és nagyobb hatást váltanak ki. Másik eltérés Ozakihoz és Mijamorihoz képest, hogy ebbe a kötetbe egyetlen egy háborús történetet, harci cselekményt megörökítő, azaz történelmi hitelességű mesét sem válogatott be a szerző. Nincs tehát benne egyetlen egy véres csatajelenet sem, sőt, a japán brutalitás sem a maga rideg valóságában, hanem mindössze jelzés szinten jelenik meg. James láthatóan törekedett arra, hogy a gyermekközönségnek való, a fiatalabb gyerekek igényeihez illeszkedő történeteket gyűjtsön egybe és azokat olyan nyelven fogalmazza meg, mely a gyermekek számára könnyen érthető, és mentes a brutális erőszaktól. Ahol a történet kikerülhetetlenül tartalmaz csata- vagy harci jeleneteket, ott ezek leírása épp, hogy meghaladja az említés szintjét. James nem a véres harcok leírására törekedett, hanem a történet emberi és erkölcsi tanulságainak kiemelésére és hangsúlyozására. Ez a szerkesztési elv eredményezi azt, hogy határozottan könnyedebb, ám üzeneteiben sokszor jóval mélyebb kötetet kapunk, mint az a két korábbi szerzőnél tapasztalható. És ez lebbenti fel a fátylat a japán néplélekről: a melankólia, a bánat, a gyász és hiány szinte minden történetben benne van, ugyanakkor a James által választott történetmesélési mód talán maradandóbb olvasmányélményt nyújt.

Számos érdekes eleme mellett van néhány meghökkentő párhuzama ezeknek a meséknek. A tollruha című történet ugyanis egészen meglepően, szinte ugyanilyen formában létezik a Japántól 12.000 km-re fekvő Írországban, az ugyancsak pazar gazdagságú kelta népmesekincsben is! Ez pedig William Butler Yeats Ír tündérmesék című könyvében a Gollerus asszonya című történet, amelyben a vízből kiemelkedett hableány leveszi kicsiny vörös sipkáját, hogy hosszú, aranyszőke haját fésülje a reggeli napsütésben. A történet pontosan ugyanaz, mint A tollruha című mese ebben a kötetben. Rendkívül élvezetes a két történetet egymás után olvasni, mert rájövünk: nincs új a nap alatt: Írországban a hableányok hajszíne szőke, Japánban a vízi tündérek haja fekete… Írországban kicsiny vörös sipkával a fejükön lélegeznek a víz alatt, Japánban pedig tollruhát kell húzniuk, hogy a mennyekbe szálljanak. Ám míg Írországban a flörtölés, a sikamlós megjegyzések és a remek humorú betéttörténetet követően boldog pár lesz a sellőből és a halászból, addig a japán változatban nincs boldog beteljesülés, csupán terméketlen vágyakozás: a tengeri tündér elénekel egy fájóan szomorú dalt, majd eltűnik a messzeségben…

De mégse gondolja a kedves olvasó, hogy a japánoknak nincs humora. A kötetben akad ugyanis üdítő kivétel: a Tükörképek című mese remek humorral, némi iróniával mutatja be egy párkapcsolatban a félreértésből fakadó humoros következményeket, igazolva, hogy a japánok is szeretik, értik és művelik a humort.

Nem mehetünk el amellett, hogy ne térnénk ki a mesék fontos kellékeire, az istenekre, démonokra, tárgyakra és főleg az élőlényekre, elsősorban növényekre. A japán kultúrában évezredes hagyománya van a virágok tiszteletének – gondoljunk csak az ikebanaművészetre – és több tucatnyi virágnak van allegorikus, spirituális jelentése, vagy egyértelmű üzenete. Amikor az írónő egy-egy jelenetben virágokat említ, ott ezen virágok nem leíró eszközként, hangulat- vagy érzésfestő kellékként szerepelnek, hanem azért, mert a japán kultúrában évezredek óta rögzült és minden japán számára egyértelmű üzenetet-tartalmat és információt hordoznak. Ezen jelentéselemek közreadása nélkül lehetetlen a történeteket a maguk teljességében megérteni és értékelni. Ezért (az előző két említett kötetünkhöz hasonlóan) ebben a munkában is részletes szószedettel szolgálunk. Erre azért is szükség van, mert a szerző tudatosan törekedett arra, hogy szövegében nagyon sok helyen meghagyja az eredeti japán szavakat, melyek így sajátos ízt adnak a szövegnek. Természetesen itt nem a földrajzi nevekről vagy személynevekről van szó. Tárgyak, fogalmak, növények és állatok, olykor közmondások, indulatszavak szerepelnek japánul az eredeti szövegben és tartottuk meg azokat a magyar fordításban is. Tettük ezt azért, mert ezek a szavak több jelentésréteggel bírnak, érhetővé teszik és magyarázzák az eredeti szöveget, ezért többletértékkel rendelkeznek. Külön szószedetben gyűjtöttük össze a legfontosabbakat, melyek száma 140-re rúg. A japán szavak fonetikus átírásával a szövegben megjelenő szavak a japánok számára evidens utalásait és jelentés-rétegeit csak ezen a módon tudtuk a magyar olvasó számára teljessé tenni, mely így kiegészíti, színezi és teljesebbé teszi a történeteket. Ám ezúttal jóval részletesebb a könyvhöz illesztett szószedet. Ezt csak részben indokolta az, hogy az eredeti angol változatban igen sok a japán kifejezés. Nyomósabb ok volt az, hogy az előző két kötethez készített jegyzeteinket olvasóink nagyra értékelték. Az olvasói visszajelzések alapján Önök hasznosnak, értékesnek és a könyv színvonalát emelő eszköznek ítélték meg azokat. Ez a két független tényező vezetett oda, hogy ezúttal 30 oldalnyi terjedelemben – elsősorban japán, de kínai, szanszkrit és egyéb eredetű – kifejezés magyarázatát, hátterét, bővebb jelentéstartalmát adtuk meg. Szerepel a műben egy anakronizmus is, amit szigorú szerkesztői szemmel nézve azonnal ki kellett volna hajítani – mégsem tettük meg. Egy olyan közmondást (jól érzi magát, mint dagálykor a kagyló) hagytunk a szövegben, aminek semmi köze Japánhoz: az írónő talán véletlenül (vagy tudatosan) emelte be szövegbe, ugyanis a mondás 1833-ban bukkan fel először Kentuckyban, az USA-ban…

A japán mitológia rendkívül összetett, szellem- és hitvilága alapvetően eltér az általunk vagy Európa más részein ismert és megszokott világtól. Alapvető hatást gyakorol rá a politeista sintoizmus, az államiság csaknem háromezer éve fennálló, töretlen múltja és jelenléte, majd a sintoizmust a VI. században hivatalosan is felváltó, de közben egymásra ható és egymás mellett létező két vallás, a sintoizmus és a buddhizmus együtt létezése. Ebből a szempontból is különleges ez a gyűjtemény: szerzője gondosan válogatta össze, és beválogatott több eredet-mondát, amelyek segítenek megérteni a japán gondolkodásmódot, a kultúra gyökereit és a japán embernek a halálhoz fűződő különös viszonyulását.

A távoli, idegen kultúra egzotikus mesevilága ellenére számos hasonlóság figyelhető meg az európai mesevilággal. Az egyetemes, a teljes emberi kultúrára jellemző meseelemek a japán mesékben, mondákban, legendákban is előfordulnak. Ilyen az elásott kincs, az örök élet elixírje, a beszélő élőlények, a csodás képességű tündérek-gyerekek, a jótett helyében jót várj elve, valamint az átváltozás képessége.

A kötet eredeti címében szerepel ugyan a tündérmese kifejezés, ám ezek jobb híján kerültek az angol címbe és jobb híján tartottuk meg magyarul is. Ugyanis a japán hitvilágban nincsenek európai értelemben vett tündérek. A tündérekhez legközelebb talán a kamik állnak, ezekből több ezer létezik, szinte minden élő és élettelen dolognak van kamija, azaz istene. A japán mitológia gazdag tárházának egy másik osztálya a jószeiek (=megbabonázott szellemek), akik mégis talán a legközelebb állnak az európai tündérek fogalmához, bár messze nem olyan jelentősek, kedveltek, mint az európai tündérek. Az általunk tündérnek fordított meselények tehát jóval inkább beszélő lények, földi istenek, „kamik”, semmint jó- vagy rossztündérek.

A kötet népszerű, és folyamatos népszerűségnek örvend angol nyelvterületen. Első kiadását (1910) követően legalább 16 önálló kiadást (köztük számos díszkiadást) ért meg, a legutóbbi 2023-ban látott napvilágot. Ennek ellenére most kerül első ízben magyar nyelven az olvasóközönség elé. Jószívvel ajánljuk tehát az újabb japán tündérmeséket, történeteket, legendákat és mítoszokat tartalmazó kötetünket a magyar olvasóknak, remélve, hogy ugyanolyan szeretettel és örömmel fogadják, mint az előző köteteinket.

a kiadó

MEGJEGYZÉS

Ezek a mesék és legendák számos forrásból származnak. Néhány a Kodzsikiből,1 avagy Régi idők feljegyzéseiből származik, ami Japán mitológiáját tartalmazza. Számos darabot emlékezetből jegyeztem le, mint gyermekkori emléket, és eredetileg egy iskolatárs vagy dadám ajkáról hangzott el. Jó pár közülük a japán színpadi megjelenítés kedvelt darabja. A könyvben összegyűjtött történetek között akad olyan is, amit már jóval ezen kiadás előtt lefordítottak angol nyelvre és már megjelent Nagy-Britanniában ebben vagy más formában; mások valószínűleg újdonságok az angol nyelvű publikum számára.

Köszönettel tartozom Marcus B. Huish tekintetes úrnak, aki engedélyezte számomra a The Espousal of the Rat’s Daughter című történet beillesztését a gyűjteménybe, valamint Mrs. T.H. James-nek, aki lehetővé tette A Macujama-tükör itt közölt változatának megjelentetését.

G.E.M. James

A Zöld fűz
[1]

Tomodata, az ifjú szamuráj feltétlen hűséggel tartozott Noto nagyúrnak. Katona volt, udvaronc és költő. Édes hangja, szépséges arca, előkelő megjelenése és megnyerő külseje volt. Nemcsak nagy tiszteletben álló táncosnak, hanem valamennyi férfias sportban gyakorlott küzdőnek számított. Emellett gazdag, nagylelkű és adakozó fiatalember volt, akit gazdagok és szegények egyaránt kedveltek.

Történt egyszer, hogy ura, Noto daimjó,2 olyan embert keresett, aki sikerrel teljesíti bizalmas küldetését. Választása Tomodatára esett. Így hát megparancsolta, hogy az ifjú szamuráj jelenjék meg a színe előtt. A fiatalember megérkezett és tisztelettel mélyen meghajolt ura előtt.

– Hűséges vagy hozzám? – kérdezte a daimjó szúrós tekintettel.

– Nagyuram, hiszen magad is tudod a választ! – felelte szemeit földre szegezve Tomodata.

– Úgy! Hát kedvelsz engem? – firtatta tovább a daimjó.

– Ó, hatalmas uram! – hajolt ura előtt még mélyebbre Tomodata. – Tedd próbára hűségemet!

– Úgy? Legyen hát… – parancsolta a daimjó. – Vedd üzenetemet, ülj lóra és ne kíméld hátasodat! Vágtass nyílegyenesen, ne félj sem a zord hegyektől, sem az ellenség országától. Ne hátrálj meg sem vihar, sem más akadály előtt. Életed árán is őrizd meg titkodat, és ne árulj el senkinek! És mindezeken túl, a legfontosabb, hogy soha, de soha ne nézz egyetlen egy leány szeme közé se! Megértetted? … Indulj hát, nyergelj hamar és amilyen gyorsan tudsz, hozd meg a választ!

Ekként beszélt Noto nagyúr.

Tomodata tehát lóra pattant és ura parancsa szerint útra kelt. Ahogy ura meghagyta, nem kímélte paripáját. Vágtatott egyenesen előre, nem félt sem a meredek hegyoldalaktól, sem az ellenség országától. Három napon és három éjen keresztül száguldott, mígnem elkapta az őszi vihar, hiszen az év kilencedik hónapjában járt az idő. Mintha dézsából öntötték volna a vizet, úgy szakadt az eső. De Tomodata mit se törődött a nehézséggel: nyakába húzta és előre szegte a fejét, és vágtatott tovább. A szél félelmetesen süvített a fenyők koronájában. Tombolt, mint a tájfun. Jó lova remegett az erőlködéstől, alig tudott megállni a lábán, de Tomodata biztatta, kedves szavakkal bátorította és ösztökélte. Kabátját szorosabbra húzta, szinte eggyé vált a lovával, nehogy az orkán lekapja a lova hátáról és egyre folytatták keserves útjukat.

A dühöngő vihar a legtöbb útmenti tájékozódási pontot tönkretette, alaposan megszaggatta a növényzetet, úgyhogy a szamuráj utat tévesztett és már közel járt az ájuláshoz. A déli óra oly sötét volt, mint az éjfél, a szürkület oly fekete, mint a szurkos éjszaka és amikor beesteledett, oly sötét lett, mint Jomi éjszakája,3 amiben kósza lelkek kóborolnak és sikoltoznak. Ekkorra Tomodata teljesen eltévedt a sűrű vadonban, valami magányos helyre keveredett, ami úgy tűnt fel, mintha soha emberi lény még nem tapodta volna földjét. Lova is feladta. Egy lépés nem sok, annyit sem volt hajlandó menni. Tomodata kénytelen volt leszállni lova nyergéből és gyalog botorkált tovább bokrokon, lápokon keresztül, sziklás és tüskés bozóton át. A teljes kétségbeesés kerülgette.

– Ó, jaj! – kiáltott fel Tomodata. – Nyomorultul itt kell elpusztulnom a vadon közepén úgy, hogy Noto nagyúr parancsát nem teljesítem?

Ahogy ezt kimondta, hatalmas szél támadt, szertekergette a felhőket az égről, és a telihold erős fénye beragyogta a tájat. A holdfényben, jobbkéz felől, dombocskára lett figyelmes, melynek tetején zsúpszalmával fedett kunyhó simult az éjszakába. A kicsiny ház előtt három szomorúfűz állt.

– No végre! Hála az isteneknek! – szakadt ki a megkönnyebbült sóhaj Tomodatából és utolsó erejét összeszedve felmászott a dombra. A kunyhó ajtaja alatt hívogató fény szűrődött ki és a kéményen át füst gomolygott. A három szomorúfűz hosszú ágai hajlongtak és úsztak a szélben, mintha csak hullámzó női karokként hívogatnák a megfáradt vándort. Tomodata egy fűzfa törzséhez kötötte lova kötőfékjét és hangos kiáltással régóta áhított menedéket kért a kunyhó ajtaja előtt.

Hamarosan kinyílt a kunyhó ajtaja, és egy ősz öregasszony jelent meg, nagyon szegényes, de makulátlanul tiszta ruhában.

– Ki járkál odakint ezen a rettenetes éjen? – kiáltotta az öregasszony, majd hozzátette. – És mit akar itt?

– Megfáradt utazó vagyok, aki eltévedt és ráesteledett ezen az elhagyott lápvidéken. A nevem Tomodata. Szamuráj vagyok Noto nagyúr szolgálatában, akinek parancsára utazom. Tégy az istenek kedvére és légy könyörületes! Ételért és menedékért könyörgök a magam és a lovam számára!

Ahogy ott állt a fiatalember és beszélt, patakokban ömlött ruhájáról a víz. Kissé megtántorodott, és hogy ne essen el, megkapaszkodott az ajtóban.

– Gyere, gyere csak be, ifjú ember! – kiáltott szánalommal a hangjában az öregasszony. – Lépj be és telepedj le a jó meleg tűz mellé! Légy üdvözölve! Egyszerű dolgokkal szolgálhatunk csak, de minden jó szívvel áll itt a rendelkezésedre! Ami a lovadat illeti, látom, hogy már leányom gondjaira bíztad. Ne tarts semmitől! Hűséges hátasod jó kezekbe került.

Ezt hallva Tomodata azonnal hátrafordult. Közvetlen mögötte, a halvány fényben egy fiatal leány állt, kezében lova kantárjával. Ruhája szárát a szél csapkodta, hosszú, fényes haja kuszálva lobogott a szélben. A szamuráj nagyon elcsodálkozott, hogy honnan került elő a lány, szinte a semmiből. De az öregasszony nem hagyott időt a csodálkozásra, betessékelte Tomodatát és becsukta az ajtót. A tűz mellett ült a ház jó ura, és a két öregember minden tőlük telhetőt megtett Tomodatáért. Ellátták száraz, meleg ruhával, forró rizsborral^4 kényeztették és egyik pillanatról a másikra ízletes vacsorát rögtönöztek neki.

Nemsokára a ház urának leánya is belépett és a többiek mögött a földre telepedett, hogy haját fésülje és ruházatát rendbe szedje. Amikor ezt befejezte, előbbre jött, hogy türelmesen várakozzon az ifjú szamurájra. Kék^5 színű háziszőttesből varrt köpenyt viselt, mely alól kilátszott mezítelen lába. Haját nem kötötte össze, nem is tűzte föl. Egyenes, hosszú fekete haja lágyan omlott le arca két oldalán és szaladt le, egészen a térdéig. Karcsú, finom és szépséges teremtés volt. Tomodata úgy tizenötévesnek becsülte, és egyből tudta, hogy ő a legszebb leány, akit életében valaha látott.

Kisvártatva a leány odatérdelt mellé és bort töltött a kupájába. Aztán két kezébe fogta a boroskupát, és fejét lehajtva feléje tartotta. Tomodata odafordult, hogy jobban szemügyre vegye. Amikor a leány megtöltötte a kupát borral és letette a palackot, felnézett és tekintetük találkozott. Tomodata mindkét szemével, közelről egyenesen a leány szeme közé nézett, hiszen attól a pillanattól, hogy a leányt megpillantotta, Noto nagyúr minden figyelmeztetését elfelejtette.

– Leány! – suttogta Tomodata. – Mi a neved?

A leány így válaszolt:

– Zöld fűznek hívnak.

– A legszebb név a földkerekségen! – felelte elbűvölten az ifjú szamuráj és ismét a leány szemébe nézett. És mivel az ifjú sokáig és szemérmetlenül bámulta, a leány arcát állától a homlokáig pír futotta el; mosolygott ugyan, ám szeme könnyel telt meg. – Ó, jaj nekem Noto nagyúr parancsa miatt!

Ekkor az elbűvölt Tomodata dalra fakadt:

Hosszúhajú leány, tudod te azt,
Hogy utamra szólít a vörös hajnal?
Kívánod hát, hogy itt hagyjalak,
Kegyetlen leány, hosszú hajjal?
Hosszúhajú leány, ha tudnád azt,
Hogy úton talál a rózsás hajnal,
Mondd, ó, elengednél piruló arccal?

És a leány, a Zöld fűz, válaszolt:

A hajnal eljő, akarom-e vagy sem;
Soha ne hagyj el, ne menj tőlem el!
Ruhám ujja eltakarja piruló arcom.
A hajnal eljő, akár akarom, akár nem.
Soha ne hagyj el, ne menj tőlem el.
Uram, köpenyem szárával takarom…

– Ó, Zöld fűz, Zöld fűz… – suttogta Tomodata.

Aznap éjjel a tűz mellett feküdt le – mozdulatlanul, tágra nyílt szemekkel, mert habár végletekig fáradt volt, mégsem jött álom a szemére. Belebetegedett a szerelembe, ami Zöld fűz iránt lobbant a szívében annak ellenére, hogy szigorú fogadalom kötötte, hogy hasonló dolgokra még csak nem is gondolhat. Noto nagyúr parancsa súlyos sziklaként nyomta a lelkét és Tomodata arra vágyott, hogy hűségét és esküjét megtartsa.

A hajnal első érintésére felébredt. Egy pillantást vetett a kedves öregemberre, aki házigazdája volt és arannyal teli erszényt tett a még alvó öreg mellé. A leány és az anyja hátrébb aludtak a földön.

Tomodata felnyergelte és felkantározta a lovát, majd útra kelt és a reggeli párában lassan tovaléptetett lovával. A vihar kiadta erejét és olyan nyugodt volt a vidék, akár a paradicsomban. A zöld fű és a fák lombja csillogott a nedvességtől. Az ég kristálytiszta volt, az ösvény mentén őszi virágok bontották szirmaikat, ám Tomodata szíve mégis szomorú volt.

Amikor a napfény visszaverődött a nyeregkápáról, Tomodata nagyon sóhajtozott.

– Ó, Zöld fűz, Zöld fűz!

Délben ismét sóhajtozott:

– Ó, Zöld fűz, Zöld fűz!

És ekként sóhajtozott, mikor leszállt az este:

– Ó, Zöld fűz, Zöld fűz!

Aznap este egy elhagyott kegyhely mellett tért nyugovóra. A hely oly szakrális erővel bírt, hogy mindazok ellenére, amiken keresztülment, békés álom szállt reá és éjféltől hajnalig tartó mély álomba merült. Amikor felébredt, elhatározta, hogy megmosakszik a közeli patak hideg vízében, hogy felfrissítse magát és magához térjen ebből az álomszerű utazásból. Ám a kegyhely lépcsőjén az elibe táruló látványtól megtorpant. A lépcső előtt, a földön ott volt Zöld fűz! Karcsú teste a földön feküdt, hosszú fekete haját szerteszét fújta a szél. Tomodata felé emelte karjait és köntöse szárába kapaszkodott.

– Uram, ó, uram! – mondta a leány és szánni való zokogásban tört ki.

Tomodata szó nélkül odalépett hozza, karjaiba vette és felemelte, lovához vitte, és maga elé emelte a nyeregbe. Egész nap lovagolt, a nyeregben tartva a leányt, akit egy pillanatra nem engedett el. Az úttal, s azzal, hogy merre visz, egész nap nem sokat törődtek. Csak egymásban gyönyörködtek folyamatosan, és tekintetük egy pillanatra sem engedte el a másikét. Se szél, se fagy, nem hatolt el hozzájuk. Nem érezték se a tűző napot, se a záporozó esőt. Nem gondoltak sem hamisra, sem igazra. Egyáltalán nem gondoltak semmire; sem gyermeki kötelességre, sem Noto nagyúr parancsára, sem a becsületre, sem az adott szó erejére. Csak egyetlen dolgot ismertek. Ó, jaj a szerelem kiismerhetetlen útjai!

Végül egy ismeretlen városba értek, ahol megálltak. Mivel Tomodata övtáskájában arany és drágakő egyaránt akadt, kiválasztottak egy hófehér fából épült házat, aminek padlóját puha fehér tatami borította. Valamennyi árnyékos szobába behallatszott a kerti vízköpő halk csobogása, mialatt fecskék cikáztak körbe-körbe az ablakrácsok közt. Itt letelepedtek és a szerelmen kívül mást nem ismertek. Három gyönyörű évet töltöttek itt teljes boldogságban. Tomodata és Zöld fűz számára ezek az évek olyanok voltak, mint egy illatos virágokból font színes füzér.

A harmadik évben, egy őszi estén történt. Alkonytájt mindketten kimentek a kertbe, hogy a telihold látványában gyönyörködjenek. Alig pillantották meg a telihold sápadt korongját, Zöld fűz hirtelen összerázkódott és remegni kezdett.

– Ó, kedvesem! – aggódott Tomodata. – Reszketsz és remegsz, ami nem csoda, hiszen fagyos az esti szél. Jer velem! – azzal óvón átölelte párját.

Ebben a pillanatban a leány hosszú, gyötrelmes kiáltást hallatott, nagyon hangosat, kínokkal telit, és amikor az utolsó hang is elhagyta ajkát, összecsuklott fejét szerelmese mellkasára ejtve.

– Tomodata! – susogta a leány. – Mondj egy imát értem; haldoklom…

– Ó, ne, szerelmem, édesem, ne mondj ilyet! Dehogy halsz meg, csak fáradt vagy, elgyengültél!

Óvatosan megfogta szerelmét és kezében tartva levitte a patakpartra, ahol az íriszek^6 levelei dárdaként ágaskodnak, és a lótuszlevelek védőpajzsot formálnak. Finoman lefektette szerelmét a víz mellé. Aggodalommal mondta:

– Mi baj van, én szerelmem? Nézz föl és élj!

– A fa… – mormolta a leány. – A fa… Kivágták a fámat… Örökké emlékezz a Zöld fűzre!

Ezekkel a szavakkal kicsusszant a kezei közül, és a lábaihoz siklott. Tomodata levetette magát a földre, de nem ölelt mást, csak üres kelmét, finom selyemruhát, fényeset, meleget és édeset. Nem látott mást, csak egy szalmaszandált vérpiros szíjakkal.

A múló évek során Tomodata szent emberré vált, szentélyről szentélyre zarándokolt pőre lábakon, fájdalmasan és meglehetős tiszteletre tett szert.

Egyszer egy nap magányos lápvidéken érte az este. Jobb kéz felől megpillantott egy dombocskát, aminek tetején egy hajdan zsúpszalmával fedett kunyhó szomorú romjait pillantotta meg. Ajtaját nyikorogva csapkodta a szél rozsdás sarokpántjain. Az ajtó előtt három öreg szomorúfűzfa régen kivágott csonkját pillantotta meg. Tomodata lába földbe gyökerezett és csak állt ott szótlanul, hosszú időn át. Majd halkan, magában dúdolva dalra fakadt:

Hosszúhajú leány, tudod te azt,
Hogy utamra szólít a vörös hajnal?
Kívánod hát, hogy itt hagyjalak,
Kegyetlen leány, hosszú hajjal?
Hosszúhajú leány, ha tudnád azt,
Hogy úton talál a rózsás hajnal,
Mondd, ó, elengednél piruló arccal?

– Ostoba dal! Az istenek bocsássák meg… Énekeltem volna inkább a halottak szent énekét – sóhajtott Tomodata.

A bambuszfurulya
[2]

Sok idő telt el azóta, hogy élt egyszer egy jó családból származó, őszinte beszédű úriember. Felesége ugyancsak finom lelkű, szerető szívű asszony volt. A férfi titkos bánata volt, hogy házasságukat nem koronázta meg fiúgyermek érkezése. Helyette leánygyermeket szült az asszony, akit O-Jonénak neveztek el, aminek jelentése: rizsszem a fülben.7 Mindkét szülő az életénél is jobban szerette egyetlen gyermeküket, úgy vigyázták reá, mint a szemük fényére. És a leányka szépen felcseperedett, hófehér bőrű, piros arcú leány lett. Szemei kecses metszésű lett, mint a hosszúszemű rizs, termete karcsú és magas, akár az ifjú bambusz.

Azon az őszön, amikor O-Jone betöltötte a tizenkettedik évet, édesanyja elgyöngült, lebetegedett, és ismeretlen betegség emésztette a testét. Amikor az ősz bordóra színezte a juhar levelét, az édesanya meghalt. Halotti lepelbe burkolták és eltemették. A férjet lesújtotta a fájdalom. Hangosan jajveszékelt, mellét verte, a földre omlott és visszautasított minden gondoskodást. Napokig csak koplalt és képtelen volt aludni. Látványosan gyászolta asszonyát, miközben gyermeke csöndben viselte a fájdalmat.

Telt-múlt az idő. A férfi figyelme lassanként elterelődött nagy bánatáról és munkája után nézett. A téli hó lehullott és betakarta asszonya sírját. És a háztól a felesége nyughelyéig kitaposott ösvény a gyermek apró lábának szandálnyomaitól eltekintve érintetlen maradt. Tavasszal aztán az apa felkötötte az övét és szétnézett a világban, hogy gyönyörködjön a cseresznyevirágzásban.8 A látvány felvidította, versikét is faragott, amit mártott papírra írt, majd a cseresznyefa ágára akasztott, hogy lobogjon a szélben. Verse a tavaszt és a szakét^9 dicsőítette. Később aztán elültette a feledékenység narancssárga liliomát^10 és nem gondolt többé a halott asszonyra. A gyermek azonban emlékezett…

Mielőtt az az év véget ért, a férfi új asszonyt hozott a házhoz, aki szép arcú, de sötét lelkű teremtés volt. Ám a férfi, szegény ördög, boldog volt és rábízta gyermekét az új asszonyra, mert azt hitte, hogy minden a legnagyobb rendben van.

És mivel az apa továbbra is nagyon szerette O-Jonét, mostohaanyja egyre jobban féltékenykedett és halálos gyűlölet ébredt a lelkében. Minden egyes nap kegyetlenkedett a gyermekkel, aki oly finom és nyugodt volt, hogy ez tovább ingerelte a gonoszszívű asszonyt. Ám az apa jelenlétében nem mert ártani O-Jonénak. Türelemmel várta a megfelelő alkalmat. Szegény gyermek minden nappalát és éjjelét megpróbáltatások közt, halálfélelemben élte. Ám ezekről a dolgokról egy szó említést sem tett az apjának. Bizony, ilyen a gyermekek viselkedése.

Nem sokkal ezt követően úgy esett, hogy a férfit üzleti ügyei a távoli nagyvárosba szólították. Kiotó^11 volt annak a városnak a neve, és Edótól sok napi járóföldre feküdt, akár gyalog, akár lóháton indult útnak az utas. A férfinak mindenképpen el kellett utaznia, és legalább három hónapot, vagy még többet ott maradnia. Alaposan felkészült tehát az utazásra. Felszerelte magát, és szolgái jó része is vele tartott, hogy a szükséges holmit vigyék és gazdájukat ellássák a távoli városban. Lassan eljött az indulás előtti nap éjszakája. Az apa másnap kora reggelre tervezte az indulást.

Este magához hívta O-Jonét és azt mondta:

– Gyere ide, én kedves kisleányom!

O-Jone engedelmesen odalépett és meghajolt apja előtt.

– Milyen ajándékot hozzak neked Kiotóból? – kérdezte leányától mosolyogva.

Ám a leány nem mozdult és egy szót sem szólt.

– Válaszolj, te kis háládatlan! – intette az apja türelmetlenül. – Mit szeretnél? Arany legyezőt vagy egy vég selymet? Esetleg egy vadonatúj obit^12 vörös brokátból? Vagy egy óriási ábécéskönyvet szép képekkel? Esetleg könnyű madártollból készült tollasütő készletet?13

Ekkor a leány keserves sírásra fakadt. Apjának megesett a szíve, indulata elszállt, fölemelte és a térdére ültette kisleányát, hogy megvigasztalja. Ám O-Jone ruhája ujjába temette az arcát és úgy zokogott, mint akinek a szíve szakad meg. Halkan megszólalt:

– Ó, apám, apám, édesapám! Ne menj el, kérlek ne utazz el!

– Édesem, nekem mennem kell és ezen nem változtathatok! – felelte az apa. – De ígérem, hamarosan visszatérek! Hamar itt leszek, olyan hamar, hogy mikor újra együtt leszünk és szép ajándékokkal lesz teli a kezem, fel se fog tűnni, hogy elutaztam.

– Apám! Vigyél magaddal… – könyörgött O-Jone.

– Ó, jaj, mekkora kérés egy ilyen kicsiny leánytól! És mondd, kicsiny zarándokom, a saját lábadon gyalogolsz, vagy a csomagokkal rakott lovak tetején utazol? És ugyan hogyan élnél Kiotóban? Nem-nem, kedvesem, maradj csak itthon egy kis időre, és a te kedves anyád itt lesz veled.

Erre a leány reszketni kezdett a karjaiban.

– Apám, ha elmész hazulról, akkor engem soha többé nem fogsz látni!

Ekkor az apa szívét hirtelen jeges félelem markolta meg, és megállt egy pillanatra. De nem törődött az érzéssel, lerázta magáról. Micsoda? Hogy ő, a felnőtt, erős férfi meginogjon egy gyermek rémképe miatt? Finoman eltolta magától O-Jonét, és olyan halkan, ahogy csak tudott, mint egy árnyék kicsusszant a szobából.

De másnap hajnalban, napkeltekor, mikor a csapat indulni készülődött, a leány ismét odament az édesapjához, kezében egy bambuszból készült furulyát tartva.

– Magam készítettem, apám, abból a bambuszból,14 ami a kertünk mögött nő. Neked csináltam. Engem nem vihetsz magaddal, vidd helyettem ezt a kis furulyát, tiszteletreméltó apám. Ha akarod, alkalmanként szólaltasd meg és közben gondolj reám!

Azzal O-Jone egy selyemkeszkenőbe göngyölte a bambuszfurulyát, a csomagocskát bíborszínű zsineggel átkötötte, és átadta édesapjának. Az apa köntöse mélyére süllyesztette a parányi csomagot. Ezután búcsút vett leányától és útnak indult a Kiotó felé vezető úton. Ahogy bandukolt, háromszor nézett vissza, és mindannyiszor látta a leányát, amint a kapuban áll és őt nézi. Aztán az út elkanyarodott és többé nem látta a leányát.

*

Kiotó városát O-Jone édesapja csodálatosnak és hatalmasnak látta. Minden ott töltött napja gyorsan telt, a férfi elégedett volt, mindennapi jóleső fáradságát hosszú alvásokkal pihente ki. Munkájában szerencsés volt, ideje gyorsan és örömben telt, és gondolatai csak ritkán szálltak szülővárosa Edo, és otthona vagy gyermeke felé. Két hónap telt el, majd három. A férfinak egyáltalán nem akaródzott hazatérni.

Egyszer az egyik este, amikor készülődött, hogy barátaival együtt ünnepi vacsorán vegyen részt, és a megfelelő ruhadarabot kereste, amit magára ölthet a jeles alkalomból, a ruhásládában kotorászva megtalálta azt a selyemhakamát,15 amit viselni szeretett volna és a kezébe akadt a kicsiny furulya. Azóta, hogy megérkezett, útiruhájával együtt érintetlenül feküdt a láda aljában. Nagyot dobbant a szíve, és előhúzta a bíborszalaggal átkötött selyemzsebkendőcsomagocskát. Ahogy kibontotta a keszkenőt, mintha jeges kéz markolt volna a szívébe. Mintha csak álmodna, kezét a hibacsi^16 fölé tartotta, hogy a faszénparázs megmelengesse. A furulyát ajkaihoz illesztette, és abból hosszan elnyúló, fájdalmas jajgatás szállt fel.

Sietve a szőnyegre dobta a furulyát, gyorsan tapsolt a szolgának, és mondta, hogy aznap nem fog az ünnepségen részt venni. Nincs jól, és egyedül szeretne maradni. Amikor egyedül maradt, kezét a furulyát keresve kinyújtotta. Amint kézbe fogta, ismét az elnyújtott, melankolikus kiáltást hallotta. Feje búbjától a lábujja hegyéig megborzongott, ám ismét ajkához illesztette a hangszert és megszólaltatta. Ezúttal a dallamot ének kísérte.

Gyere vissza Edóba…
Gyere vissza Edóba…
Apám! Apám!

A remegő gyermekhang sikoltásba ment át, majd hirtelen vége szakadt éneknek-dalnak.

Rettenetes előérzet kerítette hatalmába a férfit. Úgy érezte, mintha többé nem lenne a maga ura. Magán kívül volt az aggodalomtól és rossz érzéstől. Felpattant és kiviharzott a házból, ki a városból és éjjel-nappal utazott, megvonva magától ételt-italt és pihenést. Oly sápadt és villogó tekintetű volt, hogy az emberek őrültnek tartották. Félelemmel tértek ki az útjából, vagy egyszerűen csak sajnálták, mint akit az istenek büntetnek. Nagysokára, tetőtől-talpig csapzottan, vérző lábakkal és a fáradságtól félájultan útjának céljához ért.

Felesége a kapuban fogadta.

A férfi csak annyit mondott:

– Hol van a gyerek?

– A gyerek? – kérdezte flegmán az asszony.

– Igen, a gyerek! Az én gyermekem… Hol van most? – kiáltott gyötrődve.

Az asszony felnevetett.

– Ugyan már, uram, honnan tudnám én azt? Vagy a könyvei közt, vagy a kertben játszik, vagy elaludt, esetleg elszaladt a játszópajtásaival, vagy…

– Elég ebből! – csattant fel a férfi. – Menj és mutasd meg, hogy hol van a gyermekem!

Az asszony megrettent. Kimeredt szemekkel nézett az urára és csak annyit mondott:

– Odakint van a bambuszligetben.

A férfi a bambuszligetbe rohant, és tűvé tette a zöld liget minden egyes bambuszszárát. De sehol sem találta a leányát. Kétségbeesve szólongatni kezdte:

– Jone! Jone!!! – Majd ismét. – Jone, Jone!

Senki sem felelt, csak a szél rázta a száraz bambuszleveleket. Ruhája ujjában megérezte a kicsiny furulyát, kétségbeesetten kézbe vette az apró hangszert és végtelen gyöngédséggel ajkához illesztette. Gyönge és halk, sóhajtásszerű hang kelt a furulyából. Majd egy vékonyka, megtört és szánalomraméltó hang beszélni kezdett.

Apám, kedves apám! Gonosz mostohám megölt engem. Három hold telt meg, mióta megölt engem. A bambuszliget tisztásán temetett el engem. Ott találod meg a csontjaimat… Engem immár nem látsz többet – soha többé nem látsz engem…

*

Az apából földöntúli üvöltés szakadt fel. Felállt, fogta kétkezes kardját,17 és ő maga szolgáltatott igazságot: ott helyben levágta a gonosz feleségét, és megbosszulta ártatlan gyermeke halálát. Majd átöltözött és egyszerű, fehér ruhát húzott magára. Összecsomagolt, vándorbotot fogott, esőkabátot húzott, lábaira sarut kötött, arcát hatalmas szalmakalap alá rejtette és zarándokútra indult Japán legszentebb helyeire.

A kicsiny furulyát ruhája legbelső zsebében, szíve fölé rejtve, vitte magával.

A teáskanna
[3]

Ahogy hallottam, úgy mondom most el nektek. Nagyon régen, senki nem emlékszik, hogy mikor, élt egyszer egy szentéletű szerzetes Morindzsi templomában, Kózuke tartományban.

No most, három dolgot kell tudnotok erről a szentéletű emberről. Először is azt, hogy mindennapjait teljesen a meditálásba, rítusokba, szent szövegekbe és vallásos kötelmekbe burkolózva töltötte. A szent szútrák^18 nagy ismerője volt és számos misztikus és furcsa dolgot ismert. Másodszor, azt is tudnotok kell, hogy igencsak kifinomult érzéke volt és semmi sem okozott számára nagyobb örömet, mint a Csanoju,19 az ősi teaszertartás. Ami pedig a harmadik dolgot illeti, nos az az volt, hogy meglehetősen jól ismerte a rézpénzek mindkét oldalát, és ennél is jobban szeretett alkudozni.

Ezért senki sem lehetett volna boldogabb nála, amikor városának egyik mellékutcájában egy régiségbolt félreeső sarkában ráakadt egy rozsdás, koszos és pókhálós, avítt teáskannára.

– Vacak rozsdás fémdarab! – mondta a szent ember a boltosnak. – De arra még jó lehet, hogy esténként felforraljon néhány korty vizet. Adok érte né… három rint.20

A boltos örült, hogy megszabadul az ósdi darabtól, ezért nem alkudozott. A szerzetes mohón kapott a teáskanna után, kifizette érte a három rézgarast és örömmel vitte haza a szerzeményt, hiszen bár koszos és ósdi, de finom munka volt, teljes egészében bronzból készült. Tökéletes eszköz a teaszertartás elvégzéséhez.

Egy novícius megtisztította és lesúrolta a kannát, ami oly szépséges lett, hogy annál szebbet kívánni sem lehetett volna. A szerzetes gyönyörködve forgatta a kezében a kannát, belenézett, körmével megkocogtatta, és rájött, hogy igazi kincsre akadt. Elmosolyodott.

– Micsoda alku – kiáltotta – szerencsés egy üzlet! – és kacagva dörzsölte össze kezét. Azzal a teáskannát lila bársonnyal bélelt finoman díszített dobozba helyezte, majd áhítattal bámulta. Még pislogni is elfelejtett, sőt arról is, hogy szemét behunyja. Feje egyszer csak lehanyatlott, és ültő helyében álomba merült.

Akár hiszitek, akár nem, ekkor csodálatos dolog történt! Abban a pillanatban, hogy a szerzetes feje lecsuklott és álomba merült, a teáskanna megmozdult, habár emberi kéz nem érintette. Aztán rázkódni kezdett, majd a teáskanna csőrén át kibújt egy szőrös fej, amiből két hatalmas, csillogó szem bámult elő. Eközben a teáskanna fedele fel-le ugrált, majd a nyíláson át négy barna és szőrös mancs jelent meg, amit finom, szőrös farok követett. Egy pillanat múlva a teáskanna kiugrott a dobozból és körbe-körbe szaladgált, alaposan megvizsgálva a dolgokat.

– Ez aztán a kényelmes kis szoba! – kiáltott elégedetten a teáskanna.

A kanna örömmel állapította meg, hogy kényelmes otthonba került. Nemsokára táncra perdült, fürgén szökdécselt és teljes hangerővel, boldogan énekelni kezdett.

A szomszéd szobában három-négy novícius tanult. Amint meghallották az átszűrődő éneket és zajokat, az egyik megjegyezte:

– Vidám az öreg! Hallgassátok csak! Vajon minek örül oly nagyon?

És köntösük ráncai közé hajtva fejüket, jót nevettek.

Irgalmas ég! Az a teáskanna micsoda zajt csapott! Bum-bum! Puff-puff-puff!

A novíciusok ugyan abbahagyták a nevetgélést, de a kíváncsiság nem hagyta őket nyugodni. Egyikük óvatosan elhúzta a karakamit^21 és bekukucskált a másik szobába. Attól, amit ott látott, ijedten, remegő hangon felkiáltott.

– Ó, jaj! Maga az ördög van odaát! A mesterünk ósdi teáskannája átalakult… tanukivá!22 Az istenek óvjanak bennünket ettől a bűbájtól, vagy mind odaveszünk!

– És én még több mint egy órán keresztül tisztogattam – szólt egy másik novícius és térdre borulva a szent szútrákat kezdte recitálni.

A harmadik csak nevetett.

– No, majd megnézem én magamnak közelebbről azt a lidércet!

Így legtöbbjük egy pillantás alatt odahagyta a könyveit, és elkezdték hajkurászni a teáskannát, hogy megfogják. Vajon bármelyik is elkapta a teáskannát? Bizony nem. Az csak táncolt körülöttük, szaladgált, olykor felugrott a levegőbe. A novíciusok kapkodtak erre, futkároztak arra, meg csúszkáltak a szőnyegeken. De csak jól kiizzadtak, végül levegő után kapkodva, lihegve felhagytak a kanna hajkurászásával.

– Ha-ha-ha! – nevetett a teáskanna és tovább incselkedett a novíciusokkal.

– Kapjál el, ha tudsz! Be-be-be… – kacagott a csodálatos teáskanna.

Ekkor a szerzetes, ez a szent ember felébredt, és egész testében elvörösödve az indulattól, felkiáltott.

– Mire föl ez a lárma? – kiáltotta. – Miért zavarjátok meg szent meditációmat mindannyian?

– Mester, mester! – kiabáltak egymást túlharsogva a növendékek arcukat fintorítva és grimaszolva. – A teáskannád, mester, meg van bűvölve! Nem más, mint egy tanuki lett belőle! És soha nem fogod elhinni, de az a teáskanna körülöttünk táncolt!

– Micsoda sületlen beszéd! – dohogott a szerzetes. – Méghogy megbabonázott a teáskanna titeket? Inkább túl sok szakét ittatok… Eh, fiatalság, bolondság! – pufogott a szerzetes, majd odacsoszogott a polchoz. – Méghogy táncol egy teáskanna! Még mit nem! Ott van a helyén a tartóban az a csöndes kis tárgy, pontosan ott, ahová tettem!

És hiszitek, vagy sem, de a teáskanna pont olyan élettelenül, hidegen és ártatlanul állt a polcon, ahogy gondoljátok. Még csak egy tanuki szőrszál sem volt a közelében. Most a növendékek néztek ostoba és zavart tekintettel.

– Hogyne, nagyon is hihető történet! – dohogott tovább a szerzetes. – Na ja, olyanról is hallottam már, hogy a mozsártörő szárnyra kapott és tovarepült, hogy bulizzon a mozsárral… Hiszen, ezt bárki emberfia könnyedén elhiszi. Ám hogy egy teáskanna tanukivá változzon – na azt már nem! … Gyermekeim, vissza a könyvekhez! Imádkozzatok szorgalmasan, nehogy az illúzió veszélyes ábrándok közé sodorjon titeket.

Késő este a szent ember kivette a dobozból a kannát, megtöltötte friss forrásvízzel, majd sűrű fejcsóválások közepette föltette a hibacsira, hogy teavizet forraljon. Amikor a víz forrni kezdett, ismeretlen kiáltás harsant.

– Jaj-jaj! – kiáltott fájdalmasan a teáskanna. – Jaj-jaj! A pokol hatalmas tüze pörköli a testemet!

Azzal nem vesztegetve több időt, egy szemvillanás alatt leugrott a tűzről.

– Varázslat! – kiáltotta kimeredt szemekkel a szerzetes. – Fekete mágia! Egy ördög! Nem is egy… ezer ördög! Maga az ördög! Maga az ördög! Irgalom! Segítség! Segítség, segítség!

Ezt a kedves jó embert hirtelen elhagyta minden bölcsessége. Persze az összes növendék sietve tódult be a szobába, hogy megnézzék, mi történt. A mester zihálva beszélte el:

– A teáskanna meg van babonázva! Egy tanuki volt, minden bizonnyal egy tanuki volt! Beszélt és ugrált a szobában!

– Ugyan már, mester! – szólt egy másik növendék. – Nézze csak, hiszen ott pihen a polcon, csöndben és mozdulatlanul!

És hiszitek-e vagy sem, tényleg ott volt a teáskanna.

– Legtiszteletreméltóbb urunk! – kérték a növendékek. – Imádkozzunk mindannyian, hogy megmeneküljünk az illúzió ármányától!

A szerzetes másnap eladta a teáskannát egy üstfoltozónak. Húsz rézpénzt kapott érte, mert lehet ugyan, hogy a józan esze elhagyta, de az üzleti érzéke nem…

– Ez egy igen figyelemreméltó, bronzból készült darab – magyarázta a szerzetes. – Becsüld meg, hogy eladom neked, de azt nem mondhatom meg, hogy miért teszem.

Ah, hogy az üstfoltozó mennyire oda volt az üzletért! Boldogan vitte haza a szerzeményt. Odahaza forgatta erre, forgatta arra, jól belenézett.

– Csinos egy darab! – kiáltott boldogan az üstfoltozó. – Nagyon jó üzletet csináltam!

És mielőtt lefeküdt, maga mellé rakta a teáskannát, hogy reggel, mikor felébred, az első dolog, amit megpillant, a teáskanna legyen.

Ám éjfél körül felébredt és pillantása a hold erős fényében a kannára siklott.

A kanna mozgott, habár nem fogta semmilyen kéz sem.

– Furcsa… – motyogta az üstfoltozó, de nem tulajdonított neki jelentőséget, mert olyan ember volt, aki elfogadta a dolgokat úgy, ahogy vannak. Azon sem lepődött meg, amikor egy szőrös fej és két fényes szem nézett rá a teáskanna csőrén át, miközben a teáskanna teteje fel-le ugrált. Majd megjelent négy barna, szőrös tappancs és egy finom, szőrös farok. Ez a valami egész közel ment az üstfoltozóhoz, és egyik mancsát a karjára tette.

– Igen? – kérdezte az üstfoltozó, de csak a szemöldöke szaladt fel a feje tetejére.

– Én nem vagyok elátkozva! – mondta a teáskanna.

– Nem bizony… – bólintott rezzenéstelen arccal az üstfoltozó.

– Ezért azt szeretném, hogy jól bánj velem. Én egy tanuki-teáskanna vagyok.

– Igen, olyasfélének látszol – bólintott az üstfoltozó.

– A szerzeteseknél neveket aggattak rám, ütöttek-vertek, kergettek és tűzre raktak. De azt ki nem állhatom, hiszen tudod…

– Tetszik a stílusod! – felelt az üstfoltozó.

– A tied is nekem… Azt hiszem, hogy nálad letelepedek – folytatta a teáskanna.

– Tartsalak téged lakkdobozban? – kérdezte az üstfoltozó.

– Egy percig se! Tarts csak magad mellett és beszélgessünk. Most és mindig. Hja, és nagyon szeretek pipázni. Valamint szeretem a rizst, a babot és az édes dolgokat – számolt az ujjain.

– Esetleg néhanapján egy pohár szake? – kérdezte szemrebbenés nélkül az üstfoltozó.

– Nos, miért is ne? Ha már említetted…

– Örömmel! – bólintott az üstfoltozó.

– Nagyon szépen köszönöm neked! – mondta a teáskanna. – És akkor kezdetként… megosztanád velem az ágyadat? Tudod, a mai este elég hűvös.

– Hát ez igazán semmiség! – felelte az üstfoltozó.

Az üstfoltozó és a teáskanna attól fogva a legjobb barátok lettek. Együtt étkeztek és mindig beszélgettek. A teáskanna tudott egy-két furfangos dolgot és remek társaságnak bizonyult. Egy nap aztán így szólt az üstfoltozóhoz:

– Te szegény vagy?

– Igen – bólintott az üstfoltozó. – Meglehetősen szegény vagyok.

– Nos, van egy remek gondolatom. Egy teáskannához képest bizony nagyon kifinomult és kiérlelt gondolat.

– Hiszek neked – mondta az üstfoltozó.

– Az én nevem Bumbuku-csagama, és én bizony a teáskannák tanukija vagyok!

– Szolgálatára, uram! – felelte ünnepélyesen az üstfoltozó.

– Ugyan már… Haladéktalanul kezdjünk hozzá! – felelt a teáskanna.

Így hát nekiláttak. Az üstfoltozó színielőadáshoz való függönyöket vásárolt, mutatványosbódét ácsolt és az előadást Bumbuku-csagama produkciónak nevezte el. Csődültek az emberek, hogy láthassák a látványosságot! A csodálatos és legtökéletesebb teáskanna énekelt és táncolt a levegőben kifeszített kötélen, mintha csak kötéltáncosnak született volna. Olyan trükköket adott elő és olyan mulatságos volt, hogy az emberek hasukat fogták nevettükben. Ritka élvezet volt látni, ahogy a teáskanna méltóságteljesen meghajol, mint egy nagyúr és megköszöni a nézőközönség türelmét és figyelmét.

A Bumbuku-csagama beszédtéma lett a vidéken. A nemesség és a köznép egyként jött megcsodálni a mutatványt. Ami az üstfoltozót illeti, csak forgatta a legyezőt és beszedte a pénzt. Gondolhatjátok, hogy hamarosan milyen kövér és gazdag lett! Még az udvarba is elment, hogy a nemes hölgyek és a császári hercegnők szemügyre vehessék a bámulatos teáskannát.

Végül az üstfoltozó visszavonult az üzlettől. Ezután nem sokkal, egy szép napon a teáskanna csillogó szemei könnyel teltek meg és így szólt a barátjához:

– Úgy vélem, itt az ideje, hogy búcsút vegyek tőled! – mondta a teáskanna.

– Ugyan, ne mondd már ezt, kedves Bumbuku! – felelte az üstfoltozó. – Oly boldogok vagyunk mi együtt, ráadásul meg is gazdagodtunk!

De a teáskanna csak rázta tanuki-fejét.

– Elérkezett az én időm – felelte. – Többé nem látod a jó öreg Bumbukut, mert mától fogva közönséges teáskanna leszek, semmi más.

– Oh, én kedves Bumbukum, mit tegyek érted? – kiáltotta a szerencsétlen üstfoltozó könnyeivel küszködve.

– Azt szeretném a leginkább, ha odaadnál a Morindzsi szentélynek,23 mint nagy értékű kincset – folytatta a teáskanna.

Aztán nem szólt egy szót sem, és meg sem mozdult többé. Így hát az üstfoltozó fogta a teáskannát, és nehéz szívvel elment a szentélybe. Mint egy nagyon, de nagyon szent kincset ajándékozta a templomnak a teáskannát és a segítségével összegyűjtött vagyona felét.