Gyötrő bűntudat

Faluvégi Anna

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Most

november

Alice

Van egy különleges hangulata a halottak napjának, főleg így, szürkületben. Sejtelmesség hatja át a temetőt. Kivehetők az emberi alakok, öltözetük színe még látszik. Egy-egy sírt körbe állnak a hozzátartozók élő koszorúként, gyertyát gyújtanak, kezüket maguk előtt összekulcsolják, mintha imádkoznának. Közben átnéznek a levelétől megfosztott, csupasz ágakból álló bokrok és fák között.

Vizslató tekintettel pásztázzák körül a többi síroknál álldogáló hátramaradottakat. Minden évben egyszer látják egymást. Ilyenkor.

Nyirkos és hideg az idő, de korántsem annyira, mint régen volt. Az évek múlásával az átlaghőmérséklet magasabb lett– felborult a klíma, ezt szajkózza a média.

Valamikor, kislány koromban, mindig magával hozott a temetőbe Suzanne, az anyám. Halott nagyanyám iránt nem éreztem fájdalmat, ő még születésem előtt távozott az élők sorából. A felnőtteken sem látszott gyötrődés, annak örültek, ha nincs nagy szél, vagy nem esik az eső, mert ha szép idő volt, akkor úgy égtek a gyertyák, ahogyan kellett. Persze, illendően megvárták, amíg az utolsó is kialszik. Ott láttam először azt a kisfiút, aki szüleinek fekete szövet kabátjai között sandított kifelé, s állandóan engem bámult. Elkaptam néha a tekintetét. Szép és ünnepélyes volt a hangulat, némán bámultuk egymást évről évre. Az idő közben telt, és most már csak foszlányai maradtak meg a régi hangulatnak.

Tőlem jobbra, úgy húszméternyire áll a férfi. A férfi, aki már nem a kisfiú. Szürke öltönyt visel, deresedő, rövidre nyírt haja összhangot alkot öltözetével. Bár nem látszik a sötétedő félhomályban, tudom, hogy szeme berillkék, és éppen rám szegezi tekintetét. Mellette senki nincs, egyedül áll a sír mellett, ahogyan én is. Sem ő, sem én nem égetünk gyertyát. Márvány kőlap fedi a sírokat, s egy elegáns mécses betölti a sok-sok égő gyertya szerepét. Nem nézek rá, pedig látni szeretném. Úgy döntök, kitartóbb leszek nála, s megvárom, amíg ő megy el hamarabb. Várok, hogy reccsenjen egy ág a lába nyomán, vagy csak érezzem, hogy távolodik. De nem. Áll, és kezét imára kulcsolja.

Sötétkék ruhám épphogy térdig ér, középmagas, elegáns, fekete lakkcipőm sarka kicsit belemélyed a sáros avarba. Fekete, félhosszú, átmeneti kabátomat nem gomboltam össze. Megborzongok egy hideg fuvallattól, arcomba fújja a szél tejcsokoládé színűre festett hajamat, ami enyhén hullámos, vékonyszálú, épphogy vállamig ér. Most jobb kezemmel szememből kiveszem a tincset, s hátra simítom fejemen. Kényelmetlenné válik a toporgás, és azt gondolom, mégiscsak ott hagyom a helyet.

Nem akarok sírni, hogy sminkem ne kenjem szét az arcomon, de nem is tudok. Ha most mellette lennék, láthatnám a sírkőfeliratot. Tudom, hogy a felesége nyugszik ott, a régen eltemetett családtagokkal együtt.

Jó, tényleg mennem kell, döntöm el, s miközben megigazítom vállamon a táskafülét, nem állom meg, hogy rá ne nézzek. Találkozik tekintetünk, s én gyorsan megfordulok, mintha nem szabadott volna megtörténnie ennek, s a rögös, sáros úton lefelé csaptatok. Amikor az aljba érek, visszanézek még egyszer, de nem látom már ott. Még inkább kiráz a hideg, alig várom, hogy átlavírozzak a temetőn, s megkerülve a magas falat, beüljek kocsimba. Sötét ereszkedik alá, a gyengén kivilágított utca szélén vár rám a sötétzöld Mini Cooperem. Beülök, gázt adok, s elindulok hazafelé. Talán nem

kellett volna eljönnöm. Talán jobb lett volna otthon maradni. Csakhogy, látni akartam őt.

Pontosan harmincegy éves leszek holnap. Még szerencse, hogy nem halottak napján születtem, még jó, hogy másnap. Rég nem ünnepelem a születésnapomat. Felsóhajtok, és kifújom a levegőt. Ne ámíts magadnak, soha nem ünnepelted, csak egyszer, egyetlenegyszer! – szól a fejemben a hang.

Furcsa érzésem támad, amikor Suzanne-re gondolok…

A D7-es úton haladok Gavray-ből Valognes felé. A távolság mindössze valamivel több, mint egy óra, hetvenhat kilométer.

Egy kicsit ijesztő, hogy még mindig nyomomban van az a sötét színű autó. Nem vagyok paranoiás, szóval, nemigen hiszek az üldözésben. Ő biztosan nem követne. Nem tenné. Csakhogy, egyre nyugtalanabbá válok, ahogy rövidül köztünk a távolság. Egészen felgyorsul szívverésem, amikor közvetlen közelembe ér. Ennél jobban nem tudok gyorsítani, hiába száguldok az úton. Védtelennek, kiszolgáltatottnak érzem magam. Látom a visszapillantóban, hogy egyidőben jelez és sávot vált, majd elhúz mellettem. Úristen! Úristen! – megint felsóhajtok, és hosszasan fújom ki a levegőt. Utána meg elnevetem magam hangosan. Hogy te mekkora hülye vagy, Alice! Hátra simítom a hajam, megfeszült lábam ellazítom, a sebesség lejjebb esik. Viszonylag kevés autó közlekedik, ahhoz képest, hogy halottak napja van. Telefonom az anyósülésen, elveszem, és félszemmel megnyitom az üzeneteket, bepötyögöm a rendszámot, hogy el ne felejtsem, aztán elmentem a piszkozatok közé. Az autó típusát szükségtelen lejegyezni. Sötétkék Chrysler 300. Tiszta hülye vagyok, hiszen csak egy jármű, valaki megelőzött. Olyan gyorsan húzott el mellettem, hogy azt se láttam, hányan ülnek benne. Figyelem az utat, nemsokára Coutances-ba érkezem.

Akkor

november

Alice

Kicsit félrehúzódok, jobban mondva, lemaradok a többiektől, mert látom, hogy a fiú jelez, le-fel mozgatja kinyújtott karját, hogy lassítsak. Izgatottá válok, nem tudom, mit akar mondani. Anyám és nagynéném egymás mellett sétálnak fel az emelkedőn, Florence, az unokanővérem, férjébe kapaszkodva lépked, és suttog valamit a fülébe, aztán nevetnek diszkréten, szájuk elé tett kézzel. A sírnál áll a bácsikám az egész családjával: Natalie nénémmel és két fiával, Peter-rel és Stéphane-nal.

Mindkettő fiatalabb nálam. Kis pisisek, de jólneveltek, nem hancúroznak a sírok között, elmélyülnek a gyertyagyújtásban.

Ahogy közelebb érünk egymáshoz, a szívem hevesen ver, és jóleső érzés fut végig rajtam, most már tisztán kivehető a fiú arca, és ő már nem csak egy távoli kép. Egy lépésnyire egymástól megállunk mindketten, és láthatóan ő is zavarban van. Végig tapogat tekintetével, mint egy másológép, amikor beolvassa a dokumentumot. Látom berillkék szemeit, szőke, rövidre nyírt haját, sima, borotvált arcát. Szürke szövetkabátban van, ami épphogy felsőcombját takarja, élére vasalt nadrágja tökéletesen passzol rá. Gondolom, ő már van úgy tizenkilenc éves. Én még tizenhat vagyok.

Hajam copfban kétfelől, a füleim fölött kötöttem össze hajgumival. Fekete farmert és kabátot viselek, azért én annyira nem öltöztem ki az alkalomra– nem, mintha volna választékom hozzá.

– A nevem Paul– mondja lágyan, mosolyogva, s kezét nyújtja felém.

– Alice – kezet rázunk, s bennem egyből kipattan a szikra, végigfut rajtam a melegség.

– Alice Csodaországból…– nevet, de aztán rögtön komolyra fordítja a szót: – Gondoltam, legalább megkérdezem a neved…– zavarában megköszörülte torkát.

– Ó, igen… mindig a temetőben találkozunk– nevetek.

– Kicsit morbid, hogy épp itt kezdeményezem a beszélgetést, csak hát… máshol nem látlak.

– Semmi gond…– biztosan belepirulok, és egyúttal fel is kapom a fejem, mert az anyám hangjára leszek figyelmes: – Alice!

Nem látom, de valószínűleg ráncolja a homlokát, mert leálltam egy vadidegen fiúval. Mindig büszkén mondogatta az ivócimboráinak, hogy én még tizennégy évesen is babákkal játszottam.

Egyikük felkiáltott: -Amíg van baba, addig nincs fiú! – s ez olyan jó beszólásnak tűnt, hogy mindenki kacagásban tört ki.

– Mennem kell. – sütöm le a szemem.

– Megadod a telefonszámod? – kérdez sietősen.

– Alice! – kiált oda anyám, s megfordul, hogy felénk jöjjön. Az se érdekli, hogy a nagy csendben mindenki őt bámulja.

Paul kihúz a zsebéből egy papírt, és a kezembe csúsztatja, én gyorsan zsebre vágom, még mielőtt anyám hozzánk érkezne.

– Ki maga, fiatalember? – szól mogorván.

– Paul Dubois a nevem– kezet nyújt illedelmesen, de ő megragadja a karomat, és gyűrött ráncokkal homlokán, sziszegve lövi ki száján a szavakat:

– Soha többet ne lássam a lányom közelében!

Úgy húz maga után, mint egy döglött állatot. Majdnem sírva fakadok, s már azt se bánom, ha nem üdvözölhetem unokatesóimat, mert anyám hamar elbúcsúzik mindenkitől, és lecibál a domboldalon.

A kocsiban nem, de ahogy betesszük lábunkat a szűk lakásunkba, ordibálni kezd: – Mit gondolsz, mindenféle jöttmenttel leállsz, csak úgy? Hogy képzeled, Alice? Van egy csepp eszed? Még a tojáshéj a seggeden van, és te pasizol? Majd meglátod, mit kapsz ezért!

Tudom, hogy megint kitalál egy büntetést nekem. Tudom, hogy holnap születésnapom van, és meghívtam pár osztálytársamat. Remélem, nem ebbe fog belerondítani anyám. Csak azt ne!

– Akkor hát, szépen minden meghívott személynek küldesz egy üzenetet, hogy mégse tartjuk meg a szülinapi bulit! – ezt úgy üvölti, hogy nyála szemembe spriccel, szó szerint habzik a szája széle.

Aztán hozzáteszi: – Te mocskos kis ribanc! Tönkretetted az életemet! Apád is miattad halt meg!

Leroskadok az ágy szélére, aztán hátradőlök. Akarok sírni, fojtogatja torkom az érzés, de nem tudok. Csak a szám remeg bele, és iszonyatos dühöt érzek anyám iránt. Bárcsak halna meg! Bárcsak ő halt volna meg apám helyett! Kiskoromtól ültette belém a bűntudatot, hogy miattam történt, de ez nem igaz! Tudom, hogy nem igaz!

Anyám nem tréfál. Szeret büntetéseket osztani rám, tudom, hogy nem vonja vissza, amit előtte üvöltött az arcomba. Veszem a telefonom, beírom a szövegdobozba az üzenetet: „bocsi, elmarad a szülinapi bulim”, és megnyomom, hogy: küldés. Pár perc múlva a kérdések megválaszolatlanul maradnak a kis beszédbuborékban a telefonom kijelzőjén. Tudom, hogy az a pár osztálytársam is, akinek ugyan nem fűlik a foga az én születésnapi bulimhoz, csak hát félig-meddig szánalomból, félig-meddig a közösségi szokások betartása miatt jönnének, faggatni fog, hogy miért, és tudtam, hogy valami hazugsággal állok elő majd, amit rögtönözni fogok.

Már nem akarok kimenni anyám színe elé, tudom, hogy ilyenkor iszik. S alkohol hatása alatt még durvábban bánik velem. Kiveszem kabátom zsebéből a papírt. Egy telefonszám van rajta, látszik, hogy nem sietett, amikor lejegyezte, a számok szépen, szabályosan sorakoznak egymás mellett.

Nincs kedvem írni neki, sem hívni őt. De elmentem a telefonomba Paula néven, így nem lesz feltűnő

anyámnak, hogy fiúnév szerepel a névjegyzékemben. A papírt apró kis darabokra tépem, míg körmöm hegyével nem kezdem el csipdesni. Neki nem szabad tudnia erről. Utána galacsinná sodrom, s elpöckölöm a sarokba.

A kanapén hátradőlök. Egy ideig a plafont bámulom, s elképzelem Paul arcát, szemeit, mosolyát.

Aztán apa jut eszembe: Vigyél magaddal, apa! Egy könnycsepp legördül arcomon. Tizenhét leszek holnap. Elmegyek innen. Nem bírom tovább!

Most

november

Alice

Úristen! Ez nem tréfál! Már megint feltűnik az autó! A szívemhez kapok ijedtemben. Alig pár száz méterre egy panzió Phoenix feliratát látom villogni. A követési távolság csökken, s bár tudom, hogy átlépem a sebességhatárt, ösztönből jobban rálépek a gázpedálra. Mintha versenyeznénk. Jelzek balra, s még mielőtt utolérne, csikorgó kerékkel veszem be a kanyart, s térek be a panzió parkolójába. Az autó tovább hajt. Valaki szórakozik velem. Istenemre, nem tudom, mire véljem az egészet! Mielőtt kiszállok, kifújom magam. Rettenetes érzés tölt el, hiszen, ha tovább hajtok, akkor is történhet bármi, ha maradok, itt sem érezhetem magam biztonságban. Annyi minden felsejlik a múltamból, tippelhetek bárkire, aki ártani szeretne nekem. De nem hiszem, hogy az életemre akarnak törni. Vagy mégis?

Körülpásztázom tekintetemmel a helyet: pár autó van csupán a parkolóban, ez azt jelenti, hogy kevés a vendég. Nem akarok tovább menni. Bekapcsol a jólismert életösztön bennem.

Ahogy belépek, kellemes nyugalom tölt el, még nyitva van az étterem, páran jó hangulatban esznek – isznak. Az ételillattól rám tör az éhség, s bár nem terveztem vacsorát, a pulthoz lépek:

– Rendelhetek valamit? Meddig tartanak nyitva?

– Huszonhárom óráig. Mit kér?

– Ó, csak egy pizzát szeretnék, de inkább a szobámban fogyasztanám el… feltéve, ha van szabad hely… – kérdőn nézek a pincérre.

– Biztosan van szabad szobánk. Érdeklődjön a másik helyiségben– mutat fejével egy lengő

üvegajtó felé. – A rendelését leadhatja közben.

– Tengeri gyümölcsös pizzát kérek – szólok bizonytalanul, s ijedten nézek a bejárati ajtóra, amelyen épp most lép be valaki, de rögtön le is nyugszom, mert egy tizenéves srác jön be a haverjaival.

– Rögtön jövök – vakkantom oda, aztán kimegyek az ajtón, és a fiatal recepciós fiú felé veszem az irányt.

– Szeretnék erre az éjszakára egy szobát kivenni.

Rendkívül nyájasan mosolyog, és görgetni kezdi a számítógépén az oldalsávot.

– A 11-es szabad– áll meg ujja az egéren, s kérdőn néz rám, várva a döntésemre. Egy-kettőre intézem a fizetést, majd az étterembe veszem az irányt, s szólok a pincérnek, hogy a 11-esbe hozzák a pizzámat. Felmegyek a lépcsőn, s miután becsukom magam mögött az ajtót, mélyen kifújom a levegőt.

Leülök az ágy szélére, s egy ideig hallgatódzok. Kilátás nyílik a parkolóra. Félrehúzom a durva, bordószínű, bársony sötétítőt, de egy árva lelket sem látok odakint. Fáradtnak érzem magam.

Fürödni akarok, de úgy döntök, megvárom a pizzám. Előveszem ipad-emet, amit mindig magammal hordok, bekapcsolom, s amíg várom a feléledését, gondolataimba mélyedek. Az ajtócsengő szól, felriadok. Átjár egy kis félelem, hogy mi van, ha odakint, a másik oldalon az üldözőm áll? Kinézek az optikai kitekintőn, s az ismerős pincérfiút beazonosítom, akit– bár torzít a kukucskáló, határozottan felismerek. Kezemben a pénz, borravalóval együtt, már nyitom is az ajtót, beveszem a résen a kajámat, átadom a pénzt, kedvesen összemosolygunk, és jó éjszakát kívánunk egymásnak.

Mire elfogyasztom a pizzát, és megfürdök, elül a zaj is. Belenézek az e-mailjeimbe, felmegyek a Facebookra, sehol semmi különöst nem találok. A szomszéd szobából horkolás hangja hallatszik, valahol a TV halk, monoton beszélgetése sejlik át a falakon. Végül álomba merülök, és reggelig fel sem ébredek.

Akkor

november

Suzanne

– Förtelmes lány! Egyszerűen elviselhetetlen! ... Igen, elment iskolába– telefonomat a fülemhez nyomom, annyira kába vagyok az esti italozástól, hogy alig bírom fejemet felemelni a párnáról.

Fogalmam sincs, hány óra van, s arról sem, hogy valóban elment-e iskolába Alice, de Florence olyan sokáig csörgetett, hogy kénytelen voltam felvenni és hazudni neki.

– Túl szigorú vagy hozzá! – mondja – szegény lány, fel kell fognod, hogy természetes, ha felkelti az érdeklődését egy-egy fiú.

– Ó, persze, tudom…– sóhajtok.

– És mehetünk szülinapozni?

– Ó, elfelejtettem mondani, hogy pont mára szerveztek osztálykirándulást, és csak estére érkeznek haza. Bocsáss meg, Florence… látod, mennyire feledékeny kis szarházi? Ezt is utolsó percen mondta.

A vonal túlsó végén csend egy pár másodpercig.

– Ideje lenne megmondanod.

– Na, és mégis mi értelme lenne? – elég régóta készülök rá, hogy felfedjem a nagy titkot Alice előtt, de nem tudom. Egyszerűen, nem megy.

– Gyűlölöd őt, Suzanne!

– Ez nem igaz! – próbálok hárítani.

– Meg kell mondanod neki, hogy Pierre nem volt a biológiai apja. Miért nem mondtad el soha?

Miért őt hibáztatod az elcseszett életedért? Nem miatta nem találtál másik férfit!

– Nagyon szeretett engem Louis– vágok a szavába– igen, nagyon szeretett engem, de nyafogós, hisztis kis kölyök volt mindig, és ezt nem tudta elfogadni. Ezért hagyott el.

– Nem, nem azért hagyott el! Azért hagyott el, mert alkoholista vagy!

A fejem szédülni kezd, az agyamba tódul a vér. Össze tudnám roppantani a telefont a kezem között, de csak a földhöz vágom dühömben.

Lassan kelek fel, mert émelygek. Alig bírok lehajolni érte. Csak az akku esett ki belőle, és elmozdult benne a SIM kártya. Visszahelyezek mindent, a hátlapot ráteszem, pici kattanás jelzi, hogy helyére kerültek az összefogó patentok. Bekapcsolom. Működik újra.

Nem lenne nagydolog felfedni a titkot, de sosem fogom megtenni. Louis az apja Alice-nak.

Pierre felesége voltam ugyan, de nem szerettem őt. Louis-val folytattam szenvedélyes szerelmi viszonyt, de ezt nem tudta a férjem.

Mindegy is… Nagyon kábának érzem magam. Beletúrok hajamba, hátrasimítom, s próbálom pár mozdulattal kilazítani elgörnyedt izmaimat. Becsoszogok a fürdőbe. Arcomba spriccelem a vizet, majd a nyakamat is jól benedvesítem, kiráz a hideg tőle, de legalább felébredek. Valamennyire.

Bevillan megint Alice viselkedése, amit tegnap tanúsított, és az is, hogy ma születésnapja van.

Igazából semmit se szerveztem meg, tortát se rendeltem, s pont jókor jött ez a kis incidens, hogy lefújhassam az egészet.

Örüljön, hogy iskolába járhat! Még ez is nagy erőfeszítés részemről, mert nincs munkám. Régen ügyintéző voltam egy telefonszolgáltatónál, de aztán megszületett Alice. Pierre úgy tudta, hogy az ő

lánya. Louis megígérte, hogy elválik, és elvesz engem. De aztán nem úgy lett. Pierre meghalt, szóval, senki sem állt az utunkba. Viszont a kis nyafogós mindig mindent elrontott. Egy hónapig lakott velem a szeretett férfi, nem vált el, csak elhagyta Marie-t, a feleségét, és kislányát. De aztán egy kiadós veszekedés után elment tőlem… és visszaköltözött feleségéhez és lányához. Visszafogadta őt Marie.

Napról napra, évről évre gyűlöltem jobban és jobban Alice-t.

Akkor

november

Alice

Amíg Suzanne-t kábulatba ejti az alkohol, és úgy horkol, hogy remeg bele a ház, én leakasztom a kulcscsomót a fogasról, s az ágya melletti szekrényhez settenkedek. Ebben tartja a pénzét, s az alkoholt. Mindig dugdos mindent, csak nem tudom, ki elől. Hiszen senki nem iszik a házban, csak ő.

Könyörület nélkül veszem magamhoz az összes pénzét. Majd visszazárom a szekrényt, s a kulcsot visszateszem eredeti helyére.

Nem érdekel, hogy milyen következményekkel jár, elmegyek Florence-hoz, és kitálalok. Ő nem fog visszaküldeni anyámhoz. Nem is anya ő, hanem egy szörnyeteg.

Bárgyún lépkedek az utcán, szinte minden kirakat előtt megállok. Nehezen veszem rá magam, hogy elmenjek Florence-ékhoz, húzom az időt. Utálom az anyámat, és ő is gyűlöl engem.

Alig ismertem apámat, halvány emlékeim vannak róla. Sovány volt és sápadt. Még, amikor nagyon kicsi voltam, elvitt Le Havre-ba, a tőlünk nem messze lévő kikötővárosba, ott figyeltük a hajókat, emlékszem rá. Kedves, mosolygós arcát pici gödröcskék díszítették, hófehér fogai csillogtak, amikor nevetett. Volt, hogy otthon leült az ágyamra, s két kezét arcomra tette, majd az orra hegyét az én orromhoz dörzsölgette finoman, és mondtuk közösen a mondókát: „én is pisze, te is pisze, gyere pisze, vesszünk össze”. Elhúzom a számat, belül mosolygok. Anya állandóan ráripakodott, ha látta, hogy meghitt pillanataink vannak: hagyd aludni a gyereket! Máskor: miért jöttetek haza ilyen soká? S az ilyen jelenetek után valahogy történt mindig valami nagyon rossz, ami miatt szomorkodni kellett. Olyankor apa is lehangolttá vált. Megvédtem volna őt, de nem tudtam. És ő se tudta megvédeni magát. Aztán egyszer csak nem ment dolgozni. Lefogyott, és olyan sápadt lett a bőre, hogy egyenesen szürkének láttam. De még akkor is mosolygott rám. Végül ágyba került. Sokszor bementem hozzá, és mesét mondott nekem. S emlékszem arra is, amikor már nem tudott rám nézni, csukott szemmel feküdt. Hozzábújtam, átöleltem a nyakát és hangosan zokogni kezdtem. Fülem az ajkaihoz ért. Alig hallhatón azt suttogta: – Ne sírj, Alice! Soha ne sírj, bármi is történjen! Én veled leszek mindig. És örökké szeretni foglak.

Egy könnycseppet pislogok ki a szememből. Épp Florence-ékhoz érek. Megnyomom az elektromos csengőt. A kamerában felismer, mert azonnal kinyílik a kapu, s még végig sem sétálok az ajtóig a járdán, ő kitárt karokkal szalad felém.

Átölel szorosan, s pár másodpercig nem is enged el magától.

– Ó, Alice! Annyira örülök, hogy eljöttél hozzánk!

Azt hittem, hogy nagyon rossz dolgot követtem el, amiért nem mentem iskolába, és ezért megrovás jár, de Florence megértően tessékel befelé.

– Nagyon okosan tetted, hogy ide jöttél– bátorít.

– Nem akarok visszamenni, Florence– rimánkodva nézek rá, és elsírom magam.

– Ne aggódj, nem fogsz visszamenni – szól határozottan, és segít levenni hátizsákomat – gyere, ülj le, rögtön készítek egy jó forró teát– azzal egyet pördül, s odateszi a vizet forrni. Én a konyhában foglalok helyet az asztal mellett. Letörülöm kézfejemmel az arcomról a könnyet, s mivel nincs zsebkendőm, folyamatosan szipogok. A teával zsebi is érkezik. Mindkettőt leteszi elém.

Leül velem szemben, s fürkészi arcomat.

– Jézusom, annyira sápadt vagy! Aludtál valamit az éjjel?

– Nem sokat…– hüppögök, s számhoz emelem a bögrét.

– Figyelj csak, Alice– előrébb hajol, hogy mélyebben a szemembe nézzen – nem kell félned, itt biztonságban vagy. Többet nem kell haza menned. Már nagylány vagy, ezért elmondom neked, hogy egyszer már majdnem úgy alakult, hogy a gyámügy nálam helyez el. De aztán az anyád közbelépett, így nem sikerült. Most viszont nem engedem, hogy azt tegye, amit múltkor, úgyhogy velünk maradhatsz.

Örülök annak, amit mond, de olyan furcsán hangzik, hogy „velünk”. Persze, mert most már Alain felesége. Ketten laknak ebben a csodálatos házban. Másrészt, azért még mindig nem vagyok biztos benne, hogy el tudja intézni Florence, hogy velük maradjak. De még gondolni sem merek rá, milyen büntetést ró rám anyám, ha visszakerülök hozzá.

– Nagyon fáradtnak tűnsz, kedvesem, – szól lágyan– gyere fel a gyerekszobába, alszol egy jót, utána majd meglátjuk, mit teszünk. Én addig is intézkedni fogok.

Gyerekszoba– ez furcsán hangzik. Hiszen itt még gyerek sincs. A falépcsőn a felső szintre jutunk, ahonnan balra fordulva két ajtót, jobbra egyet látok.

– Te nem jártál még itt fent, ugye, Alice?

– Nem… én nem…– mondom bizonytalanul, s bár Florence kisugárzása teljes egészében megnyugtat, a ház idegennek tűnik, s ettől émelygés tör rám.

– Akkor kezdjük az elején– mosolyog– arra van a mi szobánk– és a másik irányba mutat. Közben megfogja kezem, és lépked velem együtt. Hátra nyitja az ajtót, kellemes illat terjeng, frissen mosott ágyneműé, elvegyülve valamiféle enyhe virágillattal. Ha jól sejtem, Florence parfümjének illatával.

Nem lépek be a szobába, bár csábítóan hívogat az ágy. Hátrébb állok, és ő benyit a szemben levő

fürdőszobába, amelyben egy zuhanykabin, mosdókagyló és WC csésze áll. Minden tisztára pucolva, csillog – villog az egész helyiség, s innen citrusillat árad. Visszamegyünk előző helyünkre, s én már nagyon kíváncsian várom a „gyerekszoba” bemutatását. Ezúttal benyit, és be is lép, én pedig utána megyek. Szemem-szám eltátom a csodálkozástól, hiszen egy kisbabának berendezett helyiségben találom magam. Balra egy kiságy, fölötte forgó halacskák. A falat kékre festették, amin egy piros autó éktelenkedik.

– Az csak egy matrica– legyint Florence– gondoltuk, feldobja a hangulatot… – Körbe nézek: pelenkázó komód, egy kanapé, puha, hosszúszálú szőnyeg… csak épp a baba hiányzik. Még az illata is itt van.

Látva a megdöbbenésemet, gyorsan magyarázkodni kezd:

– Jó, nem mondtuk még el senkinek… – lélegzetvisszafojtva hallgatom szavait– nemsokára kisbabánk születik, kisfiú.

Nagyot nyelek. Majdnem elszédülök, olyan rosszul hat rám a hír. Szóval, nem én leszek az egyetlen…

– Nem tűnsz túl boldognak– szontyolodik el unokanővérem, hiszen ő olyan lázban és kipirult arccal adja elő a nagy titkát, hogy azt hiszi, én is azonosulok majd érzelmeivel.

– De… örülök…– próbálok műmosolyt gyártani arcomra.

– Hát persze, szegénykém, nagyon fáradt lehetsz… gyere a te szobádba. – Ez már jól hangzik.

Kapok külön szobát. Jó, otthon is volt egy szobám, de azt inkább ketten használtuk Suzanne-nal.

Amikor nem voltam otthon, mindenemet feltúrta. Az egyik szekrényben tartotta a rossz, elnyűtt ruhákat, amiket már nem használtunk, mégis úgy tartotta, hogy: „majd jók lesznek valamire”.

– Nos, ez lesz a te szobád, csak még bebútorozzuk. Addig megkapod a kis Robertét, rendben?

Megint lehervad a mosoly az arcomról, mert amikor hátra nyitja az ajtót, egy üres helyiség tátong siváran. Beszélek majd Alainnel, és nemsokára mindened meglesz, csak átmenetileg szállásolunk el a pici szobájában– hasára teszi a kezét, és körkörösen megsimogatja.

Szóval, neve is van: Robert.

Szemben a fürdő helyezkedik el, s ennek különösen örülök, mert ha más semmi sem az enyém, ezt legalább én használhatom egyedül. Ugyanolyan citrusillat terjeng ebben is, mint a másikban, és ugyanúgy ragyog benne minden. Sőt, ez nagyobbnak tűnik, mert helyet kapott benne egy fürdőkád és egy polcos szekrény is. Itt zöldes-fehéres csempe díszíti a falat. Szép, de én jobban szeretném, ha valami rózsaszínt is látok valahol.

– Miután aludtál egyet, átlapozhatjuk a katalógust, és kiválaszthatod, milyen bútort szeretnél a szobádba.

Kicsit megenyhülök, és mosolyra húzódik a szám: – Köszönöm, Florence! Nagyon köszönöm!

Ő megsimogatja hosszú hajam, s bekísér a babaszobába. Robert szobájába. Megágyaz nekem a kanapén, és lefekszem. A puha, illatos ágyneműben úgy érzem, mintha nem is e földön lennék. Jó döntést hoztam, hogy Florence-hoz jöttem.

Most biztonságban érzem magam, miután aludtam, elrejtem a pénzt valahová.

Nyugalom, béke és elégedettség jár át, mély álomba szenderülök.

Most

november

Alice

A telefonom berreg, valaki hív, miközben a lépcsőkön caplatok lefelé. A kabátzsebemben van, sem így, sem úgy nem tudom megnézni, mert tele van mindkét kezem. Aztán üzenetjelzés érkezik.

Miután bepakolok a kocsimba, első dolgom, hogy ránézzek a telefonra. Paul az! Úristen, Paul!

Remegő kézzel koppintok az üzenet megnyitására. „Boldog születésnapot!” Úgy elérzékenyülök, hogy le kell ülnöm, közben megnyitom a híváslistát, Paul nevét látom. Mégiscsak megtört a jég!

Azonnal visszahívom. Hideg veríték fut rajtam végig.

Amikor felveszi, beleszól:

– Szia, Alice, boldog születésnapot!

A hangjában nincs semmi rendkívüli, semmi lelkesítő, semmi felemelő.

– Köszönöm, hogy gondoltál rám, Paul! – igyekszem nyugodtan válaszolni, nehogy észrevegye, hogy remegek az érzelmi tobzódástól. Nem akarom, hogy letegye, ezért gyorsan belekezdek a mondandómba:

– Tegnap jó volt látni téged!

– Igen…– habozva válaszol– igen, nekem is téged, csak… tudod…

– Megértelek, Paul, nem kell magyarázkodnod– teszem hozzá megértően.

– Talán egyszer összefuthatnánk…

– Igaz, hogy épp úton vagyok hazafelé, de végül is…

– Nem most– teszi hozzá gyorsan.

Meghökkenten visszatartom a levegőt, aztán megszólalok:

– Köszi, Paul! Ha gondolod, beszélgethetünk majd…

– Jó, majd valamikor…

Összeráncolom homlokom. Nem erre számítottam. De mindegy.

– Rendben, Paul… remélem, jól megvagytok Eugenie-vel.

– Nem… nem, Alice… ő meghalt.

Csendben maradok egy ideig, mintha megilletődnék, aztán mély részvétet erőltetve magamra, mondom:

– Sajnálom.

– Semmi baj… baleset volt. Most már mennem kell, ne haragudj.

– Rendben, és köszönöm!

Örömömben csapkodni kezdem a kormányt. Már csak kevés kell, és a markomban fogom tartani őt újra. Újra úgy, hogy el nem engedem.

Na, jó… akkor hát haza se utazom. Újratervezés – kell egy kis gondolkodási idő! Visszamegyek a kávézóba, és helyet foglalok az asztalnál. Lassan kortyolgatom a forró italt, két kezembe fogom a bögrét. Kalapál a szívem, minden sejtem adrenalintól pezseg, alig tudom csillapítani bensőmet, hogy ne látszon rajtam az izgatottság. Paul találkozni akar velem, s ez olyan jó érzéssel tölt el! Sajnos, soha nem adott időt arra, hogy eléggé megismerjen, és nem engedte, hogy megmutassam, milyen egy ilyen lánnyal élni. De csak kerüljünk közelebb egymáshoz! Majd bebizonyítom neki, hogy én vagyok a tökéletesség megtestesítője. Nálam jobb feleséget el sem képzelhet magának.

Mire megiszom a kávét, már átgondolom, mit teszek. Intek a pincérnek, hogy fizetni akarok.

Készségesen jön, rendezzük a cechet, majd a recepcióhoz sietek.

– Van valami gond? – emeli rám unott képét az ötvenes éveit taposó, termetes nő.

– Nem, nincs – mondom– csak épp most kaptam egy telefonhívást, úgyhogy maradnom kellene.

Mondja, hosszabb távra bérelhetnék egy szobát?

Nem tűnik meglepettnek a hölgy, lassú mozdulatokkal megfogja az egeret, és kattintgatni kezd.

– Lássuk csak…– mondja hatalmas közönnyel– meddig akar maradni? – folytatja a keresgélést, közben rám se néz.

– Hát… körülbelül egy-két hónapot.

– Egyet vagy kettőt? Mert ez egyáltalán nem mindegy– most rám sandít félszemmel.

– Kettőt– vágom rá.

– Ami azt illeti, van egy szobánk az első emeleten, ami szabad január tizenötig.

– Az jó lesz – szólok izgatottan.

– Jól van, akkor ez ugyebár előre fizetendő– lassú, kimért szavakkal dünnyögi.

– Rendben van – előveszem táskámból a pénztárcámat, kihúzom belőle a kártyám, s felé nyújtom.

Ő hosszasan rám bámul, ettől zavarba jövök.

– Ugye tudok kártyával fizetni?

– Persze, hogyne…– tekintetét leveszi rólam végre, s a terminált felém nyújtja.

Bepötyögöm a PIN kódot, aztán halk berregéssel kijön a nyugta.

A székről nem áll fel, csak fordul egyet vele, majd a kulcskártyát nyújtja felém. Épp távozni készülök, amikor utánam szól:

– Kér takarítást? Vagy mosást?