A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók, ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is. A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Hassan Preisler: Brun mands byrde
Lindhardt og Ringhof, København, 2013

Copyright © Hassan Preisler og Lindhardt og
Ringhof Forlag 2013

A könyv fordítását a Danish Arts Foundation támogatta

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Fejérvári Boldizsár

Hungarian translation © 2023 Fejérvári Boldizsár
Utószó © 2023 Cserna-Szabó András
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

ISBN 978 963 620 177 7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Sorozatszerkesztő Karádi Éva
Felelős szerkesztő Nemes Krisztián
A szöveget gondozta Balázs Piroska
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Soniának

A fehér ember terhét

Vegye legjobb fiad –

Küldd őt száműzetésbe,

Szolgálja foglyaid;

Nehéz igát magára

Húzzon vad nép között –

Lássák alattvalóid,

E gyermek-ördögök.

(Rudyard Kipling:
„A fehér ember terhe”)

Amikor utazom, slankított szabású nemzetközi dizájnerszerkóba bújok. Inkább bő melegítőt húznék, de nincs merszem, és amikor konferenciára megyek, akkor gyűrött fekete öltönyt és fekete cipőt veszek fel, pedig szívesebben rendelnék valamit a Jardexről, de nincs merszem, és amikor a Louisiana modern múzeumba megyek, bézs nadrágba és bézs ingbe bújok, pedig inkább húznék köntöst szandállal, de nincs merszem: mert kaméleon vagyok, és lehetek bárki, akit csak kívánsz, és ha társat akarsz, fogd meg a kezem, és ha dühödben le akarsz ütni, arra is készen állok, és ha bokszoló kell neked, ringbe lépek érted, ha orvos, megvizsgállak, ha sofőrre vársz, szállj csak be, és ha el akarsz vinni egy körre, tudod, hogy megteheted; én vagyok a te embered, hiszen olyan alkalmazkodó és változékony vagyok, olyan hajlékony, mint egy balett-táncos, és olyan fogékony, mint egy kisbaba, és ha Bejrútban vagyok, széles terpeszben ülök, nem teszem keresztbe a lábam, és ha New Yorkban vagyok, azt mondom, „yeah”, nem azt, hogy „yes”, Sevillában viszont vasárnap soha nem húzok rövidnadrágot, és ha Berlinben vagyok, 17 óra után nem veszek fel barna cipőt, és minden faluban, kisvárosban, nagyvárosban, ahol csak megfordulok, pont úgy viselkedem, ahogy megfigyeltem, és minden alkalommal, amikor hazatérek és dán földre lépek, mélyen meghajolok, és megcsókolom a földet a talpam alatt, és ledobom a kipát, és jól a fülembe húzom a piros-fehér tapsolósapkát, mielőtt belemosolygok a vámosok nélküli egyoldalú tükrökbe, és kilépek a lobogó zászlók sűrűjébe, és az én Mayem talpig feketében futva jön elém, és mosolyog, és megcsókoljuk egymást, majd felszállunk a Kasterportból Østtrupba induló vonatra, és nyolc favágóinges és pirospozsgás ember, négy férfi és négy nő ül körülöttünk, és látják a nemzeti színű sapkámat, és azt mondják, „milyen szép lányod van”, és „jobb, ha töltve tartod a vadászpuskát, ha felnő”, én meg megköszönöm, és behajtunk egy alagútba, és csend ül a kocsira, aztán újra kijövünk, és Sonia azt mondja: „nézd, itt jön a fény”.

A nevem Hassan Preisler. Ahol általában fellépek, ott olyan kérdések kerülnek terítékre, mint az egyenlő bánásmód, a sokszínűség, a befogadás és az integráció. Tulajdonképpen színész vagyok, de ha kell, egy konferencia kedvéért öltönyt és szép cipőt húzok, lenyírom a szakállamat, majd előadást tartok a neveltetésemről, és kis filmbejátszásokat mutatok más színes bőrű emberekről, akik szintén azt hiszik, hogy kevesebbet érnek, aztán kerekasztal-beszélgetést folytatok megint más színes bőrű emberekkel, akik hozzám hasonlóan magas honoráriumot kapnak azért, hogy arról beszéljenek, milyen érzés színes bőrűnek lenni egy fehér világban. Elüldögélünk mi városházán, színházban, moziban, filmklubban, múzeumban, könyvtárban. Ahol legalább egy árva terem van, ott már lehet konferenciát tartani. Ahogy a Blackwater fegyvergyár megfejte a hadiköltségvetést, úgy kaptak az integrációs ipar harcosai is szabad kezet, hogy a szent ügy szolgálatában járják az utcákat és civilekre lövöldözzenek. Velem szemben politikusok, menedzserek, producerek, rendezők, tanácsadók. Halántékuk őszül, fejük kopaszodik, kikeményített ingük egy vagyon, és még ha leülnek is, amikor én felállok, akkor is egy fejjel magasabbak nálam, de a szájuk kiszáradt, és a kezük feszülten szorítja a törékeny műanyag poharakat, amikor a szájukhoz emelik, mielőtt alázatoskodva mosolygó önkéntesek töltenének nekik újra. A nagyságos urak félnek a vizsgálóbizottságtól, amely tanúnak idézett engem, és mi most Nürnbergben, Johannesburgban, Hágában vagyunk, és felállunk, amikor a roppant integrációs szörnyeteg hosszú, fehér galléros fekete talárban, parókával a fején bevonul az ajtón, és a szemünk láttára változtat nevet, és mosolyogva változik át inklúziós szörnyeteggé, engem pedig a tanúk padjára hívnak, már nem külföldi munkás vagyok, hanem vendégmunkás, és már nem bevándorló vagyok, hanem újdán, és már nem kisebbségi a hátterem, hanem interkulturális, és nem vagyok többé első, másod-, harmad-, negyed- vagy ötödgenerációs bevándorló, és megengedik nekem, hogy bekössem a nagyságos urak szemét, hüvelykujjammal felhúzzam a kakast, keményen a halántékukhoz nyomjam a csövet. „Kicsit több türelmet kell mutatnia”, mondják, „hiszen emlékezhet még, hogy egy fekete nőre bíztuk az időjárás-jelentést”, mondja a tarkopasz, szemüveges, szakállas úr, és szorosan magához szorít, én pedig beleragadok az ölelésbe, és hirtelen nem is tudom, melyik lábamra álljak, mert olyan szaga van, mint Mogens papának, de közben úgy néz ki, mint a fénykép a történelemkönyvből, ahol a piros egyenruhás tiszt Gatling kézi gépfegyverrel kaszálja le indiai ősömet Delhi főterén, miközben indiai ősöm urdu nyelven azt kiabálja, hogy „Viva la Revolución”, mert úr akar lenni a saját házában, és végül elhúzódunk egymástól, nekem pedig halvány fogalmam sincs, mit tegyek.

Szilveszterkor találkozom az én Mayemmel egy reklámügynökségi partin, őt az ikrek, Mads és Andreas hívták meg, engem pedig Fogalmamsincs Ki, és vándormadár alakzatban, női sleppel érkezem, és én vagyok az, aki a passzátszelet fújja, méghozzá szmokingban, és én vagyok a nap fénypontja, mert rég nem hívhat már senki csak úgy Hassannak, akinek annyi mondanivalója van, mert Bejrútban Jalda fogta magát, és csak úgy lelépett azokban a szép flamencogöncökben, és aki Aarhusban üres terem és Muri & Mario előtt játszott a Stiften Caféban, és Koppenhágától északra a nagyapja, Mogens a vécén esett össze, vérröggel a koponyájában, és teletömték kortizonnal, fehér ingbe és fehér nadrágba csomagolták szép magaslati kilátással a körgyűrűre, és Mogens papa elvesztette a személyiségét, és az ablakon mutogatott ki, és azt mondta anyának, hogy „jönnek, csak jönnek a hobbitok”, és Mogens papa lassan kiszáradt az ágyban, és a szeme egyre mélyebbre süppedt a szemgödrébe, és a bőr teljesen összehúzódott a koponyáján, és Mogens papa nyitott szájjal, halk „ah” hang kíséretében fejezte be, és mi eltemettük őt Jørn Utzon bagsværd-i templomában, és a nagy szakállú pap megengedte, hogy felolvassak abból a beszédből, amit Mogens papának és a szépséges szép Birthének írtam, akivel akkor találkozott, amikor Else mama teljesen magába fordult, és én felálltam, és végigmentem a padsorok között, kihajtogattam a papírt, a koporsónak támaszkodtam, hogy megtámasszam reszkető lábamat.

Néhány évvel később a szépséges szép Birthe is meghal a Fælledgården otthonban, és nem marad más emlék utána, csak smucig férfiak meg bőkezű férfiak, akik közül a legsmucigabb neve úgy hangzott, hogy bam-bambam, a bőkezűeké pedig inkább bambum-bambum-bambum, de előtte még sikerül meglátogatnom Birthét, és együtt nézegetjük Mogens papa képeit, teázunk, sütit eszünk, és erre megszólal Birthe, „te ki is vagy?”, mire én, „Hassan vagyok”, és eszembe jut, hogy „ezt már átéltem egyszer”, és újra Else mamánál vagyok a Møllegården szanatóriumban, és Else mama megkérdezi, „mondd még egyszer, ki is vagy te?”, és én azt felelem, „Hassan vagyok”. Nem akaródzik meglátogatnom Else mamát, de a bűntudatom segítségével mégis ráveszem magam, és felszállok az elővárosi vasútra Lyngby felé, onnan át a helyközi buszra, ami elvisz a tóhoz, ott aztán leszállok, kinyitom az esernyőm, elsétálok egy cserkészkunyhó és egy rádió-adótorony mellett, és odaérve az illatmentes mosópor és az ízetlen krumplipürépor szaga szinte behúz az ajtón, amely száraz nyikorgással nyílik ki, én pedig végigsétálok a folyosókon, és mindenütt vörös tégla és fakeretbe rakott virágos patchworkök és linóleumsima padlók, és a társalgóhoz közeledve már messziről meglátom őt, és megtorpanok egy pillanatra, mert ma Else mama elemében van, és Else mamát valóságos udvartartás veszi körül, és Else mama a világ távoli részeire utazik, és a többieket is elviszi magával, éli az életét, és vörösre festi a helyiséget, és ő Karen Blixen és Emma Goldman és Asta Nielsen egy személyben, én pedig teszek egy lépést, és betoppanok a történetébe, és „itt jön az unokatestvérem, Hassan”, mondja ő, „Indiából jött. Maharadzsa”, és Else mama büszke, mint maga a római pápa, én pedig leülök, mire ő a homlokomra teszi a kezét és áldást ad, de most már a nagy mahagóni íróasztalánál ül a tengerparton végigfutó Strandvej mellett elterülő birtokán, és az Øresund szorost kémleljük a távolban, kakaót iszunk ezüstkannából, és az egész udvartartás megbabonázva hallgatja Else mama történeteit Kenyából, Indiából, Peruból, de egyszeriben megremeg a világ, és valami elvész, valami összeomlik, és Else mama elmerül egy másik mélységben, és azt mondogatja: „és, és, és, és, és”, és én felnézek, és a hallgatóság illatmentes mosóporszagú ruhát visel, és kerekesszékekhez meg kopott bükkfa székekhez szögezve ül, miközben ízetlen burgonyaporpürét etetnek velük a szorgos ápolók, és a gyümölcslé langyos, a tea hideg, én pedig végigtolom Else mamát a társalgón, együtt kéksajtot eszünk, és ő azt mondja, „Saga”, majd mély levegőt vesz, és lemerül a mélybe, ahol szem elől tévesztem, és hiába húzom a kötelet a búvárharang felé, és hiába hívom a rádión, mert ő kikapcsol, és nem válaszol, én felveszem a kabátomat, kinyitom az esernyőm, felszállok a helyközi buszra, majd át az elővárosi vasútra, és nem telik bele sok idő, hogy egy éjszaka Else mama újra lemerüljön, levegye a maszkját, elejtse a palackot, elengedje a kötelet, és egy könnyű „ah” hang hagyja el az ágyat, ahol fekszik, és anya és Mogens papa felébred, és Mogens papa végigsimítja az arcát, anya pedig a mellén összefonja a kezét, én pedig azt mondom: „Isten veled, Else mama”.

Az én Mayem erős kézzel ragad meg a táncparketten, és nem akarom, hogy megint kicsússzam a kezéből, én kapálózom, ő erősen fog, majd felkerekezünk a Godthåbsvejre, és nem csalás, nem ámítás, hogy jó kilátás van a reménységre, hiszen az én Mayem a gyerekkorom utcájából való, és fekete a haja és barna a szeme, éjszaka összefutunk az asztalnál, és teát iszunk, és ha én azt kérdezem, „tudod?”, ő meg azt, hogy, „ismered?”, akkor azt válaszoljuk egymásnak, hogy „igen!”, és ő beburkolózik egy jó vastag pamutplédbe, és elalszik, nekem pedig késő éjjelig nem jön álom a szememre, és másnap reggel már nincs itt, és a nap már magasról süt be az ablakon, én körülnézek, a padlón kopott alsónadrágok és levetett melltartók hevernek, mellettük ruhák és nadrágok a székeken és ruhaszárítókon, és mindenütt cipők, meg zoknik, véletlenül sem párba rakva, és a régi konyhában ételmaradék ragadt a feltornyozott mosatlanra, mialatt a csomagolt sonka sarka felpöndörödött a hűtőben, a csomagolt sajt kemény, mint a kő, a negyed csomag pirítós száraz, mint a homok, én meg csak állok ott tátott szájjal, táguló orral, ökológiával és magas rosttartalommal, és azt mondom magamban, „fantasztikus a csaj”, és fogom a számítógépet, bőröndöket, táskákat, dobozokat, könyveket, mappákat, bútorokat költöztetek a lakásba, de minden egyes dobozzal, amit kiürítek, és minden egyes székkel, amit felállítok, birtokba veszem az otthont és az én Mayemet, és valahányszor kinyitok egy levelet, ami az új címemre jött, úgy érzem, hogy a ház és az én Mayem birtokba vesz engem, és valahányszor ez a birtoklás belém mar, egyre jobban megijedek, és valahányszor egyre jobban megijedek, mind hangosabban és dühösebben kiabálok, és földhöz vágok egy tányért vagy egy csészét odakint, a kedves kis konyhában. Az én Mayem süteményt süt és perecet és linzert, én meg takarítok és rendet rakok, ő szelektál, én meg gyűjtök, ő égeti a pénzt, én meg spórolok, ő édeskettesben akar vacsorázni, én meg a haverokkal akarok inni, ő össze akar házasodni, én meg gyereket akarok, a különbségeink a napnál világosabbak, a hasonlóságaink pedig homályosak, mint a foltos üvegedények, és eltávolodunk egymástól, és csalódunk, és megkeseredünk, és megkeményedünk, és ellenségekké válunk, és nem kíméljük egymást, és elszabadulnak az indulatok, és egymásnak esünk, és ez rohadtul fáj, és néha törékeny tűzszüneteket kötünk, mint amikor az apósom, Mohamed, holtan esik össze egy vérröggel a szívében, vagy amikor összeházasodunk, vagy amikor Sonia világra jön, és amikor a békének vége, a háború még jobban elmérgesedik, és én nem akarok beszélgetni, és az én Mayem dühös rám, én meg arra gondolok, hogy régen az úgy volt, hogy amikor egy férfi és egy nő összejött, a nőnek sokkal több ismerőse volt, akivel beszélgethetett, és a férfi is sokkal több embernek mesélhette a rossz vicceket, és arra gondolok, hogy Dániában már nincsenek nagycsaládok, kivéve a bevándorlókat és a Maersket, és arra gondolok, hogy apa családja nagycsalád volt, és anya családja is nagycsalád volt, és hogy a mi otthonunk egy borzasztóan sebezhető kis sejt.

Már régóta élek a Közel-Keleten, mire rájövök, hogy a nők szépek, és ezt már nem is tudom máshogy látni, fiatalabb koromban még azzal bizonyítom a dánságomat, hogy a fehér bőrű, szőke hajú és kék szemű nőket szeretem, és hangosan ki is mondom, hogy a világos bőrűeket szeretem, és Lotte az első, csodálatosan szőke, távolba vesző a tekintete, és én megcsókolom az iskolai buliban a puszilkodós játék alatt, és gyönyörű az az ajak, a halovány, kétoldalt világos hajától körülölelt arca közepén, és amikor először járok valakivel, az Christina, és szerelmem, Christina fodrászhoz jár, és minden hónapban új szőke árnyalatokra festi rövid haját, és ott van Sofie és Signe és Dorthe és Ann és Ane és Trine és Lene és Julie és Maise, és mind csak ragyognak sugárzón szőke és barnásszőke hajukkal meg zöld és kék és világosbarna szemükkel, a bőrük meg tejfehér és krémes, kézen fogva sétálunk, és azt mondom nekik, hogy vegyék le a kalapjukat, és húzzanak napszemüveget, de kerüljék a napot, és világgá kiabálom, „megszereztem, az enyém, ő az enyém, és fehér!” És akkor ott van Eva! Eva az ég küldötte, és Eva egy személyben a 72 szűz, tej és méz, tiszta és teljesen sallangmentes, tele hittel, és mi ketten tökéletesen kiegészítjük egymást, Athénba utazunk, és szigetről szigetre vitorlázunk, majd Bangkokba utazunk, és szigetről szigetre vitorlázunk, majd Párizsba utazunk, és nézzük, ahogy Bjarne megnyeri a Tourt, és az új év kezdetét a La Coupole-ból nézzük végig, Milánóban a Dóm térről, Koppenhágában a Trianglenről és a Langebróról, és páros vacsorán veszünk részt Nielsszel és Katrine-nal, Camillával és Christiannal, Prebennel és Charlotte-tal, és elértem, amit akartam, és megvan az otthon melege, jó helyen vagyok, a pénz is összejön, és Eva kibontakozik, kitárja szárnyait, a magasba veti magát és száll, csak száll, és a hihetetlenül kék égbolt háttere előtt Eva és Sofie és Sine és Dorthe és Ann és Ane és Trine és Lene és Julie és Maise siklik a magasban, de én csak csapkodok a karommal, helyben ugrálok és erőlködöm, és nem vagyok képes velük szárnyalni, úgyhogy kecsesen földet érnek a facér férfiak klubjában, és kézen fogják Petert és Carstent és Jakobot és Jant és Larsot, és hagyják, hogy megcsókolják őket, majd megfogják a mellüket, nekem meg csak ennyit mondanak, „szeretünk, Hassan, de olyan távolságtartó vagy, olyan zárkózott, olyan indulatos”, és igazuk van.

A reggeli iskolagyűlésen a gyönyörű Tina a 2. g-ből mosolyt küld felém, és rajtam kívül nincs másik Hassan a gimimben, sőt nincs másik Hassan az egész világon, és én szabad vagyok, és a külvárosi visszafogottsághoz képest kirívóan, de Koppenhága belvárosához épp megfelelően öltözködöm, cowboycsizmát és szakadt farmert, kopott pólót és mintás pulóvert meg bomberdzsekit hordok, és a hajam leér a hátam közepéig, és sokat izzadok ezekben az években, ezért keresztbe font karral járok, hogy ne látszódjanak a verejtékfoltok, és ezt mindenki arroganciának nézi, ami egyébként jól áll nekem, ott ülök, lábamat lezseren az asztal tetejére dobva, egy Camellel a szám sarkában, és rajtam kívül nincs senki, aki tudhatná, hogy a lehető legnagyobb távolságot szakítottam a belső és a külső Hassan közé, és arra gondolok, hogy „ma este egy bokor takarásában megcsókolom Tinát, és kitapogatom a melleit a Robe di Kappa-blúza alatt”, és holnap végigsétálok a menzán, és mindenkiben csak az a gondolat fog cikázni, hogy „Hassan!” És most itt állok a parketten, rázom a hajam, és hirtelen felismerem: előbb csak az egyik Hassant látom, aztán már a másikat is, amint helyet csináltak maguk körül a táncolók között, kicsit távolabb tőlünk, és tengerkék kétsorgombos zakót, szűk nadrágot és fényes bőrcsizmát viselnek, hosszú fekete hajuk csillog a pomádétól, napszemüveg takarja a szemüket, és olyan dolgokat csinálnak a parketten, amit a többiek közül senki sem tenne vagy merne, és a jobbra-balra-jobbra totyogó táncunk a társaságukban abbamarad, és nekem tennem kell valamit, ezért a két önjelölt Prince-re mutatok, és eleresztek egy erőltetett nevetést, mire a hangulat felderül, és visszafoglaljuk a space-t, és a két kifestőfigura kitáncol a látóterünkből, és én vagyok a nap hőse, nem sokkal később belenézek a vécében a tükörbe, és arra gondolok, hogy „te vagy a király”, kezem csuprába vizet engedek, majd lehajolok, és leöblítem az arcomat, aztán felegyenesedem, és ő ott áll mögöttem, Prince Nr. 1 az, és a szemembe néz a vállam fölött a tükörben, és én érzem, hogy a keze megragadja a vállamat, és maga felé fordít, a torkomnál fogva megragad, és édes likőrszaggal, de keserű akcentussal sziszegi: „Fucking áruló!”, amivel egy időben bejön Nikolas, hogy közbelépjen, és rábeszéli Prince Nr. 1-t, hogy engedjen el, és tartunk egy kis szünetet, Nikolas és én, majd egy Camel újra egyenesbe hoz, mielőtt kilépünk, és ott látjuk a két Prince nyomait: mindenütt vérző orrú, sajgó állkapcsú, meglazult fogú fiatalemberek hevernek, és ahogy a két Prince kitáncol a bejárati ajtón, ötvenfős csoport jön a nyomunkban, hogy most aztán megmutatjuk nekik, de Prince Nr. 2 egy üveg Bols vodkát hajít a magasba, egyenesen közénk, és az üveg fejbe találja Rødét, aki kihuny, mint a fény, és odabent már nyoma sincs Tinának, aki néhány héttel később másik gimnáziumba iratkozik át.

Eva nem örül, hogy a Közel-Keletre utazom, miután kettesben leültünk, és megbeszéltük, hogy mit tegyen, ha elrabolnak, és ebben most egyformán szőkék vagyunk, még akkor is, ha ő igazi szőke, én meg csak hamis, de most Østerbróból Bejrútba utazom, és tudom, hogy nem akarok majd visszatérni Evához. Annyira szeretnék fehér lenni Evával, de Eva nővére nem idén barnultnak hív, Eva unokatestvérei határőrök Korsørben, Eva anyja meg látta A lányom nélkül soha című filmet VHS-en az ølstykkei házukban, és a következő évek során oda-vissza ingázom Bejrút és a Rebecca hugi padlóján heverő matrac között, és a matracon keserű vagyok és okoskodó és súlyos, Bejrútban viszont én vagyok a legengedelmesebb fiú, aki kiszolgálok más rasszokat és elvégzem a nehéz munkát, és egy este egyik bejrúti bárból a másikba járok a követségtől kapott levéllel a zsebemben, és mindenki, akivel találkozom, azt hallja tőlem, hogy „különleges ösztöndíjjal vagyok itt”, és mindenki lenyűgözve csettint a nyelvével. És akkor ott áll ő, Jalda, a szénfekete szemű és szénfekete hajú Jalda, göndörödik a haja, és én is felpöndörödöm és kétrét hajlok, mert valami keményen gyomron vágott, és Jalda keze belém váj és feltár, megment és megvéd, és mindent jobban tud, mert tudja a választ, megfejti a rejtvényt, és végigszántjuk Bejrútot kelettől nyugatig és nyugattól keletig, aztán jöhet az egész világ, Jalda és én, mi ketten megállapodunk Sevillában és Madridban és Párizsban, és én vagyok a múzsája, és ő az én sziklám, és én zavaros vizek vagyok, ő pedig az, aki felejt, és csak amikor már nem tud többet felejteni, akkor kikapcsolja a mobiltelefonját, és vesz egy végleges, egyirányú jegyet el, Bejrútból, én pedig helyette belevetem magam Cynthiába és Raniába és Nathalie-ba és Caroline-ba és a Ballantine’sba Rafíkkal, meg a libanoni vörösborba Daviddal, meg a kokóba Noellel, és a nappalok helyébe az éjszakák lépnek, és a színházigazgató azt mondja, „ez nem elég jó, amit csinálsz”, a színművészeti igazgatója meg azt mondja, „ez nem akadémikus színvonal, amit nyújtasz”, én pedig dühömben felmondok, és cikkeket írok a L’Orient-Le Jourba és a Daily Starba, és hidakat égetek fel magam mögött, és gödröt ások magam alatt, és gyáváknak meg őskövületeknek nevezem őket, mire ők visszavágnak, és munkanélkülinek neveznek, én pedig azt mondom, „majd meglátják, én leszek a legjobb”, és polgárháborús mozgósításba kezdek, de a valódi háború beelőz, és Bejrút győz, hiszen Bejrút elnököket meg követségeket meg városrészeket boríthat lángba, míg én nem tehetek mást, csak cselekszem, és végül egyedül maradok Bejrútban, tehetségtelenül, csak állok, és nézem az autóroncsokat meg testrészeket meg eltűnt városrészeket, a zászlórúd meg, ahol a dán zászlóm lógott és lobogott, meghajlott és üszkös, szúrós szag terjeng, sült hús szaga, a szív a torokban dobog, és az autóbombákba beleremegnek az ablakok is, és milliók tüntetnek masírozva minden mellett és minden ellen, és én is csatlakozom, minden mellett és minden ellen, és tartálykocsikból szórnak fehér port a romos falakra a bűz ellen, aztán testületek folytatják a porhintést, és én hanyatt fekszem egy egyszobás lakásban a belvárosban, és templomi harangok zúgják és minaretek kiáltják az imát, és én felnézek a csillagokra, amelyek egyáltalán ügyet sem vetnek semmire, és én bedobom a törülközőt, és búcsút intek az Université Saint-Josephnek és az Université Saint-Esprit de Kasliknak és a Libanoni Amerikai Egyetemnek és a Bejrúti Amerikai Egyetemnek és a Theatre Monnot-nak és a Bejrúti Színháznak és Davidnak és Dannynek és Danynak és Noelnek és Ernestónak és Marwának és Lamának és Cynthiának és Beatrice-nak, és hazatérek, immár isten- és demokrácia- és szeretethit nélkül, és „a többi néma csend”.

Nézem odafent a Holmenkollent, és eszembe jutnak a síugrók, akik hihetetlenül messzire ugrottak, és egészen a bagsværd-i nappalinkig szálltak, és nem értettem, hogy volt merszük, és most, hogy látom magát a hegyet, amely méltánytalanul magas és meredek, úgy érzem, hogy csak a félelem van, amint itt ülök, semmi más, és lenézek a tányéromra, ami üres, akár a poharam, és velem szemben ül Svédország legnagyobb színházának első számú fejese, és tőlem jobbra ül Norvégia kulturális miniszterhelyettese, körös-körül meg az integrációs játék résztvevői dobálnak lökdösődve, és a kocka gurul, a lapokat kiterítik, és én pesszimizmussal eltelve fekszem le, másnap reggel pedig túl későn ébredek, és fáj a fejem a bortól és a cigarettától, leszaladok reggelizni, teletömöm magam tojással meg kolbásszal meg baconnel, gyümölcsökkel meg müzlivel meg joghurttal, magamba döntök két pohár kávét, és amikor a többiek felállnak, követem őket a kis, alacsony mennyezetű konferenciatermünkbe, a fejesek meg köztisztviselők meg politikusok elfoglalják a jobb helyeket, én az ajtó mellett ülök, és amikor valaki bejön vagy kimegy, az ajtó tarkón vág, és valahányszor meghallom, hogy valaki közeledik a folyosón, odahajolok az asztal és a kávéscsészém felé, és igyekszem mindent megtenni, hogy megőrizzem az optimizmusomat, de ez rémesen nehéz.

Temetésre megyek a kokkedali templomba, és anyuval meg Rebecca hugival gyalog tesszük meg a hosszú utat az állomástól a templomig, és az autók és a biciklisek megállnak, azt kérdezgetik – egyesek angolul –, eltévedtünk-e, esetleg kell-e segítség, mi pedig azt mondjuk, hogy „nem, köszönjük!” vagy „no, thanks!”, és amikor szusszanunk egyet, rájövök, hogy megöregedtünk, mindhárman: anyának ősz haja van, és ide-oda imbolyogva, merev háttal áll, Rebecca hugi meg már nem a testvérem, hanem egy nő, akinek gyereke és férje van, egyetemi diplomája és oktatói állása van, és komoly kifejezés ül az arcán, aztán továbbmegyünk, végig az utakon és sétaösvényeken, mezőkön és réteken keresztül, és süt a nap, de hűvös van. Anya barátnője, Anita halt meg rákban, és én szabadnapot vettem ki, és azt mondom, „ott kell lennem anya mellett”, de arra gondolok, hogy valójában azért megyek Kokkedalba, hogy Mads és Janne és Signe miatt ejtsek könnyeket, akik most a negyvenes éveikben járnak, csakúgy, mint Rebecca hugi meg én is, és a gyerekkori játékok emlékeiért, amikor Madsszel és Jannéval és Signével játszhattam egy olyan családban, ami olyan biztonságot nyújtott, amilyen csak egy kokkedali családban lehetséges, aztán a zsoltárok és a magunkkal hozott kottákból magunk kiválasztotta dalok könnyen elszínházasítják ezt a napot is, és ahogy haladunk tovább, hirtelen arra gondolok, milyen furcsa, hogy Rebecca hugi fia fehér, mint a kréta, míg az én lányom fekete, mint a szén.

Csapatot gyűjtök, és megalapítom a Barna Mozgalmat a társadalmi változásért, az egyenlőségért, szabadságért és testvériségért, és mi, a tagok rendezők és színészek és újságírók és szociológusok és tévés műsorvezetők és politikusok vagyunk, felerészben vagy egészben barnák, szomorúak és dühösek vagyunk, gyógyulni és gyógyítani akarunk. De anarchisták és liberálisok is vagyunk, konzervatívok és újkeresztények és óateisták, és minden irányba brusztolunk, és kiabálunk meg ordítunk egymással, hogy „te reménytelen idealista” és „te megalkuvó pragmatista”, míg az ügy bele nem fullad a víziókról és küldetésekről szóló vitákba, és ki nem fárasztjuk egymást a nyelveken beszéléssel meg a gyermek- és kamaszkori érzelmekkel, és el nem halványul a bizalom, miközben a bizalmatlanság viszont növekszik, és az egésznek az a vége, hogy összeomlik a Barna ügyért vállalt önkéntesség, és eltrafálják egymást a jótékonykodó szívű és figyelemfelhívó csillagok, és amikor a forradalom elbukik, és az este is elhalványul, mi addig untatjuk az embereket, míg el nem mennek, aztán összegyűlünk az ingyen felajánlott sör meg chips körül, és tudjuk, hogy a Barna Mozgalom megdermedt az időben, az ügy elveszett, én pedig arra gondolok, „ezt is magunknak köszönhetjük”, de felemelem a műanyag poharamat, és hangosan már azt mondom, „ez valami nagy dolog kezdete”, és „meg fogjuk változtatni a világot”, aztán mosolygunk és koccintunk és üvöltve magunkba hazudjuk az éjszakát.

Közeledünk a kokkedali templomhoz, és anya megszaporázza a lépteit, Rebecca hugi pedig azt mondja, „mindig ezt csinálja”, mert merev háttal, ide-oda imbolyogva szalad, mi meg lassítunk, Rebecca hugi és én, mert gyorsan izzadunk, és úgyis mindjárt ott vagyunk már a templomnál, közeledünk a sötét metálszínű Hyundaiok soraihoz, Troelstrup-konfekcióba bújt férfiak és nők biccentenek üdvözlőleg egymásnak, lassú léptekkel haladva a ropogó kavicson a dombtető és a régi fehér kő-üveg épület felé, amelynek tornyán piros tető díszeleg, és anyát már el is nyelte az ajtó, és a hyundaios emberek feleolyan tempóban mennek utána, Rebecca hugival mi is odaérünk, valaki a kezembe nyom egy énekeskönyvet, és nem akarok balhézni, úgyhogy elveszem, és leülünk hátul az orgona alá, Rebecca hugi és én, messze az elöl ülő családtól meg anyától, hiába integet, hogy jöjjünk előre, és a pap elkezdi, és mi udvariasságból leülünk és felállunk, ahogy illik, mint egy rossz színházi előadás, Rebecca hugira nézek, aztán visszafordulok, szemem végigfut ezen az egészen: zsoltár, prédikáció, főhajó, meg nem is tudom, mi, és nem akarom folytatni, nem bírom már tovább, „ugyan már, ez egy blöff, a király meztelen, nincs semmiféle isten”, de hátradőlök, becsukom a szemem, és mélyeket lélegzem. És akkor megteszik velem, az ördögfajzatok: Bach! És arra gondolok, „ez aljasság”, de kinyitom a szemem, és a fény manipulatívan esik be a megtévesztően szép színes üvegtáblákon keresztül, amelyek méltánytalanul hatásossá teszik a templomot, és én végigpásztázom az ősz hajkoronákat és rózsaszín tarkókat, és látom, hogy világít anyám meg másik száz ember fehér nyaka, és csupa szépség, az a sok nyak és ősz fej és tarkó, és én is idetartozom és elvegyülök, és mind összetartozunk, és Mads meg Janne meg Signe, akiket azóta ismerek, amikor még Hassan Ahmad voltam, ott ülnek csillogó szemmel és mindenféle korú gyerekekkel és házastársakkal Brüsszelből és Washingtonból, és mondják a „Miatyánk”-ot, és Mads, aki már akkor is nyurga volt, amikor még szivacslabdával fociztunk, és büdös zoknikból meg fa sörösládákból csináltunk kaput, feláll, és bekapcsol egy gépet, amelynek drótja a templom falához van kötve, és a kis gépből felcsendül a „No Woman No Cry”, és a gátak átszakadnak, és én sírok, és amikor vége, felindult vagyok, vörös és fáradt, és zuhog, és egy hyundaios férfi, akinek a tarkója kopasz, a felesége haja meg ősz, elvisz minket az állomásra, és szó nélkül utazunk Koppenhágába, és én leszállok a Nordhavnnál, a lábamat átvetem a vázon, és elkerekezem az Østre Gasværk színházhoz, majd a kapcsolótáblán benyomom, hogy „bent” vagyok.

Kitörünk a Barna Mozgalomból, és megalapítjuk a danskdansk színitársulatot, olyan kulturális termékeket akarunk előállítani, amelyek „mindent fenekestül felforgatnak”, és milliókat kérünk, és egy színházat is kérünk, és nyilvánosságot meg jóindulatot meg támogatást meg szeretetet kérünk, és senki sem utasít el minket, és arra gondolunk, hogy „azt a kutyafáját!”, és nem látjuk, nem bizony, a félelmet a szemükben, ahogy arra gondolnak, „talán ez lesz a jövő, jobb lesz adni nekik valamit”, és nem halljuk, nem bizony, a rettegést a hangjukban, ahogy azt suttogják, „nem akarom, hogy megbélyegezzenek mint aki a fejlődés útjában állt”, és ömlik a pénz, kinyílnak az ajtók, és amikor üdvözölnek minket, összefonódik a kezük a mi kezünkkel, és kapunk egy irodát, falán a Mayland kiadó logójával, benne rózsaszín kanapéval és üvegasztallal és ingyenkávéval a kapucsínógépből, és jobbra-balra premierekre hívnak meg minket, és szemináriumokon és konferenciákon mutogatnak bennünket, mi pedig elmeséljük a sikertörténetünket, és ők finomságokkal kínálnak, én pedig elveszem, ami jár, és táncolhatok, énekelhetek, hátsó lábamon ágaskodva csóválhatom a farkamat, és kapuőr és házi néger vagyok egy személyben, Tamás bátya és Jemima néni és a kis fekete Sambo, és azt mondom, „yes, mister”, és meghajolok és kaparok és nyalok és szopok és bepucsítok, és olyan ropogósak azok a nyársas zsemlék, és olyan finom az a cava, és olyan lágyan úszik be a házi zenekar pop- és dzsessz-zenéje, hogy az agyamban egyből bekúszik az ellenállási gócba, és elaltatja, még több sikert és több pénzt, még több hatalmat és barátot, és még jobb kritikákat ígérve, Reumert és Bodil és Robert ígéretével, a kollégák csodálatával, félájult nők rajongásával kecsegtetve, színházigazgatói székkel és méretre szabott öltönyökkel meg kézzel varrott cipőkkel, és Soniával, aki csodálja az apját, és anyával, aki azt mondja, „milyen sokra vitted, fiam”, és apával, aki elismeréssel bólogat, és szeretettel, szeretettel, szeretettel, és hirtelen az jut eszembe, hogy annyira különbözöm apától, amilyen messze egy körte csak eshet a fájától, ami sajnálatos, mert apa bírja apát, én viszont rémesen hasonlítok anyára, ami sajnálatos, mert anya nem szenvedheti anyát. Apa és az ő sziklaszilárdsága, anya és az ő állhatatlansága.

Tartalom

A barna ember terhe

Cserna-Szabó András: Az egyre szélesebb terpesz

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn SC – SIL Open Font License