Fordította
MATOLCSY KÁLMÁN

MICHAEL J. SULLIVAN KÖNYVEI

RIYRIA – A KEZDETEK

A Koronatorony

A Rózsa és Tövise
Dulgath halála

Winter elveszett lánya

RIYRIA-KRÓNIKÁK GYŰJTEMÉNY

Kardtolvajok

A Birodalom felemelkedése

Novron örököse

AZ ELSŐ BIRODALOM LEGENDÁI

Mítoszok kora

Kardok kora

A háború kora

Legendák kora

Michael J. Sullivan: Age of Legend

Book Four of The Legends of the First Empire

Copyright © 2019 by Michael J. Sullivan

All rights reserved.

Borítófestmény: Marc Simonetti

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2023

Hungarian translation © Fumax Kft., 2023

Szerkesztő: Horváth Annamária

Korrektor: Friedrich Zoltán

Tördelő és ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok, minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 310 5

Ezt a könyvet Shawn Speakmannek ajánlom, amiért létrehozta a Grim Oak Press kiadót, és amiért rendre legyőzi az elébe gördülő akadályokat.

A SZERZŐ JEGYZETE

Ha ezt olvasod, akkor feltételezem, hogy már végeztél a Mítoszok korával, A kardok korával és A háború korával. Ha mégsem így lenne, akkor most tedd le a könyvet, és először fejezd be a fent említett köteteket. Máskülönben a történet korántsem lesz olyan élvezetes. Ha már olvastad őket, de szeretnéd felfrissíteni az élményeidet, a www.firstempireseries.com/book-recaps oldalon minden könyvről találsz egy rövid összefoglalót. A kötet végén elhelyezett tárgy- és névmutatóba is beleleshetsz. Spoilermentesen lett megírva, és minden újabb könyv után frissítjük, így rendre további részletekkel gazdagodik, ahogy sorjáznak az események.

Na jó, mit mondhatnék még el erről a könyvről? Az egyik célom a sorozattal az volt, hogy betekintést nyújtsak Elan történelmének kezdeti szakaszába, és az első három könyv elég szépen be is mutatja mindezt. Csakhogy egy napon, amikor vidáman kopogtattam a sorokat, az egyik szereplő – akit most nem szeretnék megnevezni – elsütött egy hullajó viccet. Néha megtörténik, hogy a szereplőim meglepnek engem, de ebben az esetben még az állam is leesett, és a gépelés félbeszakadt.

Mi van, ha nem is viccelt?

Állítólag a Nagy Bumm is egyetlen pillanat alatt hozta létre a világegyetemet. Ezzel radikálisan új irányt vettek a történettel kapcsolatos terveim. Tényleg megtehetném – gondoltam izgatottan. A válasz: Legalábbis meg kell próbálnom. Így született a sorozat második fele. Ezúttal sokkal mélyebbre hatoltam Elan gyomrába, hogy valami igazán különlegest és szokatlant alkossak. Remélem, te is osztani fogod a véleményemet, kedves olvasó.

Van néhány dolog ebben a második sorozatban, amit másképpen csináltam, mint a többi könyvemben, és szeretnélek előre figyelmeztetni rájuk. Az első az időbeli lépték. Az elfek és az emberek közti háború hat évig tartott, de nemcsak hogy szükségtelen felfedni az időszak összes eseményét, hanem a cselekmény szempontjából sem célszerű. Amikor eredetileg megírtam a Legendák korát, a történet hat teljes évvel A háború kora után játszódott. Ám amikor az előolvasóm, Robin végignyálazta a könyvet, úgy találta, hogy túl nagyot ugrottam. A kapcsolatok elmélyültek, a párbeszédek, amelyeknek évekkel azelőtt kellett volna lezajlaniuk, csak most kerültek elő, és túl nagy szakadék tátongott a két könyv eseményei között ahhoz, hogy azokat könnyedén követni lehessen. Ahhoz, hogy a helyükre tegyem ezeket a problémákat, a Legendák korát most három részben tálalom. A könyv közvetlenül A háború kora eseményei után indul. A második rész egy évvel azután játszódik, és a harmadik rész újabb öt évvel ugrik előre a jövőbe. Az olyan olvasók, akik szeretnek minden jelentős eseménynél jelen lenni a kedvenc szereplőik életében, csalódni fognak az ugrások miatt, ezért hát elnézést kérek. Mégis úgy érzem, a lehető legjobb történettel tartozom az olvasóimnak, és ha másként írom meg a könyvet, akkor a kacskaringós cselekmény elvonja a figyelmet az igazán lényeges vonulatokról. A legkézenfekvőbb megoldás értelmében megszabadultam tehát a sallangoktól, és csakis a cselekményt előrelendítő mozzanatokat érintettem.

Na jó, szóval ez volt az első dolog. A második az, hogy az itt következő könyv nem áll meg a saját lábán, ahogyan a többi korábbi munkám. Persze van eleje, közepe és vége, de amikor az utolsó oldalra érsz, csak egy háromfelvonásos színjáték első felvonására gördül rá a függöny. A helyzet az, hogy a sorozat második fele teljesen új irányba visz minket, és három hosszú regényre van szükség ahhoz, hogy úgy mesélhessem el a történetet, ahogyan azt kell, és minden egyes mesének konkrét csúcspontja van, amelyek teljessé teszik az adott könyvet. A lényeg: ez a könyv nagyjából úgy végződik, ahogyan Tolkien A gyűrű szövetsége című regénye a történet „szövetség” részét tárgyalta, és hasonlóan Tolkien könyvéhez, amikor befejezed, rájössz, hogy a történetnek még koránt sincs vége.

Na most, tudom, hogy ez néhány olvasónak fájdalmas hír lesz. Nem nagyon élnek ma már olyanok, akiknek annak idején várniuk kellett Tolkienra és arra, hogy kiadja a sorozata második részét, és bár sajnálom az olvasókat, amiért elviselni kényszerülnek a késlekedést, az öröm az ürömben az, hogy a sorozat készen van, és az utolsó két könyv megjelentetését előre tudjuk hozni. Ha éppen azon tanakodsz, miért nem adjuk ki őket egyszerre, ennek két oka van: először is, egy elkészített kézirat még nem a végleges könyv. Habár csaknem a teljes munkával készen vagyok (néhány apróbb finomítástól eltekintve), a szerkesztőimnek, béta-olvasóimnak, gamma-olvasóimnak, publicistáimnak, illusztrátoraimnak, borítótervezőimnek és így tovább mind-mind el kell végezniük a saját varázslatos munkájukat ahhoz, hogy a regények a legjobb formájukat hozzák, és ehhez bizony idő kell. De egyet se félj: kihozzuk a regényeket, amilyen gyorsan csak lehet, és a legelső példányokat a Kickstarter-támogatók kapják, ahogyan az ennél a könyvnél is történt.

Mindössze ennyit kell tudnod, mielőtt belekezdesz a sorozat második felébe. Megismétlem itt is, amit már más szerzői előszóban is hangsúlyoztam: nagyon örültem az elképesztő e-maileknek, úgyhogy csak jöjjenek a michael@michaelsullivan-author.com címre! Sosem bosszúság, amikor hallok az olvasóim felől – inkább megtiszteltetés.

Most, hogy ennek az előkének vége, gyűljünk körbe a csarnok meleg öröktüzénél, és hallgassátok a mesémet a mítoszok és legendák korából, amikor az embereket még rhunák néven ismerték, és az elfeket isteneknek hitték. Hadd repítselek el benneteket a Legendák korába!

Michael J. Sullivan

2019. április

I. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Elveszett ártatlanság

Minő különös kincs az ártatlanság! Erény az öregnek és átok a fiatalnak; nagy becsben tartják, de alig várják, hogy megszabaduljanak tőle. A gyönyörű bőr éke, amit később a tudás bőrkeményedésére cserélünk.

BRIN KÖNYVE

Suri egyedül ült egy karddal az ölében, és amin a szemét legeltette, azt a legtöbb ember sárkánynak nevezte volna, de Rhen-dahl egykori látója úgy gondolt rá, mint összetört szíve egy szilánkjára. A szívét sokszor összetörték már, és megannyi darabkája két kontinensen szóródott szét. Ám az egyetlen kézzelfogható szilánkja, amellyel ezen a bizonyos reggelen nézett farkasszemet, roppant méreteket öltött.

Napokig figyelte a sárkányszerű teremtményt, amely egy domb tetején feküdt. Mivel ő alkotta a lényt, felelősnek érezte magát érte, bármit művel is. Rajta tartotta a szemét, de azután, hogy a teremtmény egy hadsereget lemészárolva megmentette Alon Rhist lakosait, többé tapodtat sem mozdult. Még csak a farka sem rezdült. Ez csaknem mindenkinek megkönnyebbülést hozott, de egyúttal aggodalomra is okot adott. A legtöbben azt remélték, az egykor csodálatos, ám mostanra nyugtalanító sárkány egyszerűen elrepül az ajtójuk elől. Azt szerették volna, ha a szörnyűséges megmentőjük visszatér a titokzatos helyre, ahonnan jött. Kevesen ismerték a lény eredetét, habár elterjedt, hogy Suri keze van a dologban. A misztikus úgy érezte, a gilarabrywn a legtöbbeknek egy zavaró elem lett, akárcsak egy darázsfészek a tornácon, azzal a különbséggel, hogy a darazsak nem tudják lerombolni a kőfalat, és tüzet sem okádnak. A fenevad összegömbölyödve feküdt, mozdulatlanul, mintha kőből volna, akár valami roppant szobor vagy szokatlan sziklaképződmény. A némán alvó sárkány nem igazán számított ideális szomszédságnak, de még mindig jobb volt, mint ha ébren lett volna.

A felkelő nap fényében csak fekete körvonalak látszottak Suri megfigyelésének tárgyából. A gilarabrywn összeolvadt a Farkasfej csipkézett körvonalával, és a lánynak erőltetnie kellett a szemét, hogy kivegye az alakját. Erősen gondolkodott, merrefelé van a bestia feje és farka, de a szárnyait nem lehetett eltéveszteni. Még behúzva is felmeredt a hegyük a dombtetőről, akár két megdőlt zászlórúd. Suri érezte a fekete bronzpenge súlyát az ölében, és azon tanakodott, közelebb merészkedjen-e. Végül majd úgyis szabadon kell engednie a teremtményt, de hát holnap is ráér arra. Így inkább ült tovább a kövön egy kiszáradt fa tövében, tengernyi bűntudat mélyére merülve.

Ha odamegyek hozzá, kinyitja a szemét. Biztosra vette. Azok az óriás pupillák összeszűkülnek, ahogyan meglátják őt, és a tekintetben… vajon mi lakozik majd? Gyűlölet, félelem, szánakozás? Suri nem tudta pontosan, de még azt sem, hogy felismerné-e a különbséget. Az a legrosszabb a gilarabrywnokban, hogy kétszer kell megölnöm őket.

Annak ellenére, hogy több napja szakadt az eső, a bőgázlói csatamezőt továbbra is foltok csúfították. A világos, seszínű szikla és por rozsdaárnyalatot kapott, és a levegőben bűz terjengett, főként amikor nyugatról fújt a szél. Nem minden holttestet temettek el, számos fhreyt ott hagytak megrohadni. Túl sok volt a tennivaló, túl kevesen maradtak hozzá, és az ellenség eltemetése nem szerepelt a fontos elintézendők jegyzékén.

– Szörnyű egy hely – szólalt meg a lány, miközben a fenevadat nézte –, de te mindig is tudtad ezt, nem igaz?

Már azelőtt is észlelte, milyen üres Dureya síkja, hogy Raithe halálának előérzete maga alá gyűrte volna. A Művészet második látást adott, amolyan hatodik érzéket. Arion néha harmadik szemnek nevezte a dolgot, de ez nem fedte a valóságot. Az érzetnek semmi köze sem volt a látáshoz. A képesség inkább érzéseket, benyomásokat közvetített, amelyek általában kusza kavargás formájában érkeztek. A legközelebbi és legerősebb észlelés általában kivált a háttérzajból, de Suri most csak fülsiketítő lármát hallott. Többnemzedéknyi ember harcolt és halt meg ezen a földön.

És semmi sem változott.

A kezében tartotta Arion kötött sapkáját. Két hüvelykjével végigsimította a vastag gyapjúfonálból szőtt anyag apró lyukait, és felidézte Arion hangját. Ennek ellenére még mindig érzem ezt a vékony kis fonalat, amely közötted és a béke között húzódik. Amikor rád nézek, reményt érzek. Olyan vagy, mint egy fénysugár a sötétségben, és minden nappal egyre ragyogóbban tündökölsz. Arion alig néhány napja mondta ezt, de mintha már egy emberöltővel azelőtt lett volna. Suri nem érezte tőle jobban magát.

Mozgásra lett figyelmes a háta mögött. Valaki az erőd romjai közül kilépve feléje tartott a vérfoltos, agyagos fennsíkon. Malcolm. Nem kellett hátranéznie, sem a Művészetet használnia, hogy tudja. Egyedül Malcolm nem félt a tornácra nőtt darázsfészektől, sem a misztikustól, aki megidézte azt, és Suri már jó ideje várta, hogy a férfi tiszteletét tegye nála.

Raithe és Arion temetése óta a misztikus ezen a szent helyen töltötte a legtöbb idejét. Ő és a gilarabrywn egy valószerűtlen párost alkottak, akiket mintha összekötöztek volna. Alkalomadtán elment ételért, de gondosan kerülte a többieket. Senkivel sem akart beszélni, kérdésekre válaszolni, vagy szánakozó – még inkább rettegő – pillantásokkal találkozni. Holott Malcolmnak semmi köze sem volt Arion halálához, a férfi biztatta fel, hogy végezzen Raithéval, és megalkossa a lényt.

– Fura, nem igaz? – kérdezte a közeledő Malcolm. – Különös, hogy idővel milyen jelentőséget kapnak az olyan ostoba kis semmiségek, mint egy kötött sapka. Varázslatosnak is mondhatnám.

Suri letekintett a sapkára, és bólintott.

– Csak rövid ideig hordta. Azt mondta, viszket alatta a feje. De így emlékszem rá a legszívesebben.

Malcolm leült a lány mellé, és két nagy, behajlított térde úgy felmeredt, mint a szöcskeláb.

– Te is… – Suri már majdnem kibökte, hogy Miralyith, de még mielőtt kimondta volna, rájött, hogy az nem lehet. A Miralyith jelenlétét egyfajta érzet jelzi, amolyan forróság vagy fény. Malcolm azonban a leginkább ugyanolyannak tűnt, mint bárki más. Suri eddig sosem vette észre ezt, de ha például Malcolm fa volna, nem valami öreg tönk lenne. Egy tökéletes, ereje és lombja teljében pompázó tölgyfa volna, amilyenre az ember gondol, amikor maga elé idézi egy fa képét. Malcolm nem volt hétköznapi jelenség, ennyi bizonyos, és nem is volt könnyű megérteni. Ha Suri ránézett, olyan érzése támadt, mintha egy felhőt próbálna megfejteni. Úgyhogy felhagyott a próbálkozással, többé nem akarta megérteni. Nem kellett a világ összes rejtélyét megfejteni, mert néhány dolog sokkal több hercehurcával járt, mint amennyi előnyt hozott. Valószínűleg Malcolm is ezek közé tartozott.

– Én is mi?

– Semmi – rázta a fejét a lány. – Nem érdekes.

– Hogy vagy? Jól érzed magad?

– Nem.

Némán ültek. A száraz szélnek nem sikerült táncra bírnia a törékeny füvet.

– Árulj el nekem valamit! – törte meg a csendet a lány. – Ezzel vége? Ennyi volt? – Malcolm már korábban felfedte neki, hogy belelát a jövőbe, de Suri maga sem tudta, mennyit bír még elviselni.

– Fogalmazz egy kicsit pontosabban!

Suri azt hitte, a férfi érteni fogja, miről kérdezi, hogy olvas a gondolataiban, de talán igazságtalan volt Malcolmmal. Elvégre az emberek őróla, Suriról is azt hitték, hogy könnyedén belelát a fejükbe.

– Arion szentül hitte, hogy ha képesek lennénk megértetni a fane-nel, hogy egy rhuna is képes használni a Művészetet, akkor beköszöntene a népeink közti béke. – A gilarabrywn felé biccentett. – Nos, a fane a saját szemével láthatta a dolgot, úgyhogy a háború biztosan véget ért. Vagy mégsem?

Malcolm bánatosan rázta a fejét.

– Nem.

– Akkor meg miért kellett… – Suri szeme megtelt könnyel. – Ha tudtad, hogy nem lesz elég, miért kellett feláldozni Raithét?

– Hisz már magad is tudod a választ a kérdésre. A fane csapatai legyűrtek volna minket, és mindenki meghal. Raithe mentett meg minket. Te mentettél meg minket. És…

– És?

– Amiatt is szükséges volt, ami még csak ezután jön.

– Na és én? Az én szerepem véget ért? Úgy értem, megtettem, amit Arion kért, és ami neked kellett, úgyhogy én végeztem, igaz?

Surit nem érdekelte a jövő. Összetörte a múlt. Minden eddiginél jobban gyűlölte önmagát most, amiért végzett két jó barátjával, és nem sikerült megmentenie egy harmadikat. Ezek nem egy erényes személy cselekedetei. Mint kiderült, a pillangók nem szépek. Csakúgy, mint egy összetört szív szilánkjai, inkább iszonytatók. Az ártatlansága nem egyszerűen elveszett: kíméletlenül összetiporták, és Suri nem is annyira magányosnak, mint inkább hátrahagyottnak érezte magát. Azt tervezte, hogy visszatér a Galagonya-völgybe, eltemetkezik a rengetegben, és sosem megy többet emberek közelébe.

Malcolm a homlokát ráncolta.

– Azt tervezed, hogy elszöksz?

Na persze, most már olvas a gondolataimban!

– Nem mehetsz! Még nem… Sajnálattal közlöm, hogy még csak néhány lépést tettél meg az úton, amelyet szereped szerint végig kell járnod. – A férfi felsóhajtott. – Bárcsak azt mondhatnám, hogy mostantól minden rendbe jön, vagy hogy a legrosszabbon már túl vagyunk…

– Még ennél is rosszabb lesz? – Suri hitetlenkedve meresztette a szemét.

Malcolm ismét a homlokát ráncolta.

– A lényeg az, hogy…

– Hogyan lehet még ennél is rosszabb?

– Most csak azt kell szem előtt tartanod: végül majd kiderül, hogy…

– Hogy megérte? – fortyant fel a lány. – Semmiért sem érné meg mindaz, ami eddig történt, semmiért! – Suri felpattant anélkül, hogy észrevette volna. – Minna halott. Arion halott. Raithe halott. És mindet én öltem meg!

– Ariont nem te ölted meg, ő csak…

– Miattam jött Alon Rhistbe!

– Suri, le kell csillapodnod – nyugtatta halkan Malcolm.

– Nem akarok lecsillapodni! Nem fogok lecsillapodni! Nem…

– Suri! – szólt rá éles hangon Malcolm, és a dombtető felé mutatott.

A gilarabrywn felemelte a fejét, a szemét nagyra nyitotta. Habár nehéz lett volna egy elvarázsolt lény arcvonásaiban olvasni, Suri biztosra vette, hogy a teremtmény elégedetlen.

A látó vett néhány mély lélegzetet, kitörölte a szeméből a könnyet, aztán visszaült.

– Sosem kértem ezt a feladatot – suttogta.

– Tudom, de ettől függetlenül te kaptad. Utak kanyarognak a lábunk előtt, és gyakran csak annyi választásunk van, hogy elindulunk rajtuk, vagy egy helyben állunk. És az egy helyben állás sehová sem visz.

– Na és hátrafelé nem lehet menni?

Malcolm a fejét rázta.

– Amire visszavonulásként gondolsz, az is csupán előrehaladás, csak egy másik irányban. Mindkét út veszedelmes.

– Akkor meg mit tehetnék?

– Nos, egyelőre az is elég lesz, ha nem menekülsz. – Malcolm a gilarabrywnra sandított, ami visszatelepedett a helyére. – És azt ott még ne engedd szabadjára.

– Ne? – Suri irtózott a gondolattól, hogy egyszer a teremtményébe kell mélyesztenie a kardot. Nem lenne gyilkosság, igazából nem, mégis annak érezné. Nem kellett hozzá sok, hogy Malcolm meggyőzze, halogassa még a dolgot.

A férfi a fejét rázta.

– Hozzád hasonlóan még neki is sok dolga van. Add ide a kardot! Amikor eljön az ideje, gondoskodom róla, hogy nyugalomra térhessen.

A lány átadta a fekete bronzkardot, amelynek lapjába belevésték Raithe igaz nevét.

– Ha tehát nem mehetek a Galagonya-völgybe, akkor mitévő legyek?

– Majd akkor ismered fel az új ösvényt, amikor odaérsz. Ez a csodálatos az ösvényekben. Mind vezetnek valahová.

Mintha csak szemléltetni akarná a mondanivalóját, Malcolm felkelt. Rámosolygott a lányra. Olyan mosollyal, amelynél tökéletesebbet abban a pillanatban elképzelni sem lehetett volna, de Suri nem érezte jobban magát tőle. Elindult a Rhist romjai felé, de aztán megtorpant, és újra a gilarabrywn felé fordította a tekintetét.

– Arion tanította, hogyan kell csinálni?

Ez meglepte Surit. Feltételezte, hogy Malcolm már mindent tud, ami a gilarabrywnteremtéssel kapcsolatos. Azon az éjszakán a kovácsműhelyben, amikor Raithe átváltozott, legalábbis eléggé úgy tűnt.

– A bűbájt az Agave tábláiról tanultam.

Malcolm szeme összeszűkült, és értetlenség költözött belé, mintha Suri és ő többé nem ugyanazt a nyelvet beszélnék.

– Az Agave tábláiról?

Suri bólintott.

– A kőtáblákról, amelyeket Neith gyomrában találtunk. Jelek borították őket. Brin lefordította nekem.

– Honnan származnak azok a táblák?

Suri rándított egyet a vállán. – A Nagy Öreg faragta őket. – Most Surin volt a sor, hogy értetlenkedjen, és a homlokán összeszaladtak a ráncok. – Hogyhogy nem tudsz erről? Azt hittem, te mindent tudsz.

Malcolm arcáról már lehervadt a tökéletes mosoly.

– Én is azt hittem.

Brin az apró asztalnál ült a galambdúcban, hátát a kőfalnak vetve. Körülötte tucatnyi madár burukkolt a saját ketrecében. Perszephoné megkérte a lányt, hogy árgus szemmel várja a fane válaszát, és mivel a galambdúc maradt az egyetlen hely, amelyet nem érintett a csatával járó pusztítás, Brin úgy döntött, hogy beköltözik. Tökéletesebb zugot nem is találhatott volna ahhoz, hogy a könyvén dolgozzon. Már állt benne egy kicsiny asztal, amelyen valaha a fhrey végvárakba küldött üzeneteket fogalmazták.

Mivel belefeledkezett a munkába, észre sem vette, hogy belépett Malcolm, úgyhogy a másik a torkát köszörülve kérdezte:

– Alakul a könyv?

Honnan tudta, hogy idefent vagyok?, pillantott rá a lány, a döbbenettől némán.

– Így hívod, nem? Könyv – kérdezett megint a férfi.

– Igen, Brin könyve.

Malcolm biccentett.

– Roan és Perszephoné gyakran beszélnek róla, ráadásul nagy büszkeséggel, ha megjegyezhetem. Csodálatosan hangzik: minden történésről maradandó emléket hagyni. De óvatosnak kell lenned. Ne engedd, hogy a személyes véleményed megmásítsa a tényeket.

Brin előredőlt a sámliján, és a két könyökét keményen az asztal lapjára koppantotta.

– Gronbachra utalsz? Mert az az alantas vakond minden egyes szót megérdemelt, amit kapott.

– A törp? – Malcolm egy pillanatra elgondolkodott. – Hát, igazából nem éppen őrá gondoltam. De ha már felhozod, szeretném felhívni a figyelmedet arra, hogy veszélyes egy egész népet ugyanolyan ocsmány színben lefesteni, mert annak beláthatatlan következményei lehetnek a jövőben. Arra akarok kilyukadni, hogy a lehető legpontosabban kell fogalmaznod, mert talán a te beszámolód lesz az egyetlen beszámoló.

Ez újdonság volt Brin számára. Kifejezetten azért kezdett bele a munkába, hogy maradandó emléket hagyjon a múlt történéseinek, egy közös forrást, amelyet a jövő Őrzői felhasználhatnak, és amelyet továbbírhatnak.

– Sosem hazudnék. Az Őrzőket köti a becsületük, hogy mindent pontosan jegyezzenek fel.

Malcolm bólintott, de fájdalmas mosoly ült ki az ajkára.

– Ennek ellenére gyakran megesett, hogy nem sikerült hűen megőrizniük a múltat.

– Mire akarsz…

– Vegyük például az odeoni Gathot. A klánotok körében valódi legendának számít, nem igaz?

A lány érezte, hogy Malcolm látogatása elhúzódik, így lezárta a tintatartóját, és felült.

– Igen.

– Mert micsoda egy legenda?

Brin ezt a kérdést sem értette. Malcolm rá akarta vezetni valamire, de olyasmire, ami, ösztönösen érezte, nem fog tetszeni neki. Valamit kifejezetten keresett, de Brinnek fogalma sem volt róla, mi lehet az. Így hát feladta, és úgy válaszolt a kérdésre, ahogyan a legkézenfekvőbbnek tűnt:

– Gondolom, egy fontos történet vagy személy.

Malcolm felsóhajtott. Láthatólag nem erre a válaszra várt.

– Azt ugye tudod, hogy nem minden történet igaz?

– Tudom, hogy vannak, akik hazudnak. De már mondtam, én sosem…

A férfi feltartott kézzel félbeszakította, aztán a helyiségben álló másik sámlira mutatott.

– Szabad?

Brin nyitott tenyérrel intett, hogy igen, de furának tartotta, hogy Malcolm engedélyt kér. Hiszen ez a madárdúc nem a lány tulajdona.

A vendége maga alá húzta a kisszéket, és leült az asztal szemközti oldalára, aztán a könyökét a térdére támasztva előredőlt.

– Brin – kezdte halkan –, van úgy, hogy az ember olyat is elmesélhet, ami nem történt meg, mégpedig hazugság nélkül. Például amikor azt hisszük valamiről, hogy az az igazság, pedig nem. Olykor egyszerű tévedések vezetnek idáig. Máskor pedig az, hogy valaki más hazudott nekünk, talán puszta jóindulatból. És aztán van olyan is, amikor egy történet az idő előrehaladtával megváltozik. Az Őrzők például beletesznek egy kis cirádát, hogy a meséjük izgalmasabb legyen. – Elgondolkodott. – Vagy hogy példákkal magyarázzanak valamit.

Brin továbbra is értetlen arcot vágott.

– Na jó, térjünk vissza Gathra! Mindenki bölcs és hősies személynek tartja, nem igaz? A nagy árvíz idején ő vezette ki keletről a Tíz Klánt. Gathot a rhunák megmentőjeként említjük, és joggal. De a róla szóló történetek még ennél is elképesztőbbek. Nem csak egy átlagos fickóról íródtak, akiben a válság idején volt annyi bátorság és elszántság, hogy mindenkit útnak indítson, ugye? A történetek szerint ő több ennél.

– Arra gondolsz, hogy gyerekként szerette a találós kérdéseket?

– Pontosan. Talán tényleg szokatlanul okos volt, de az is meglehet, hogy a történet ezen részét csak később tették hozzá olyanok, akik bölcsnek akarták láttatni. Az is könnyen elképzelhető, hogy egyáltalán nem volt okos. Hiszen ha belegondolunk, pont ellentétes hatást ér el az, hogy különlegesnek láttatják. Az igazság az, hogy a nagyszerűséget bárki elérheti, de sokan nem próbálkoznak meg vele, mert túlontúl köznapinak hiszik magukat.

Erről egy réges-régi nap jutott Brin eszébe, Konniger első gyűlése. Perszephoné megpróbálta meggyőzni a férfit, hogy költöztesse el a klánt, de Maeve, a régi Szokások Őrzője, csírájában elfojtotta az ötletet, mondván, hogy „az Odeoni Gathot már az árvíz előtt is ismerték. Többé nem élnek közöttünk hozzá hasonlatos hősök.”

Pedig igenis éltek. Vagy talán, ahogy Malcolm sugallta, a hősök nem természetes módon születnek, hanem termesztik őket: átlagos, de válsághelyzetekkel érlelt állományból.

Malcolm folytatta az eszmefuttatást:

– Brin könyve megoldást jelent ezekre a feledékenységgel és cirádákkal kapcsolatos gondokra, és ennélfogva talán a legfontosabb dolog, amit az emberiség valaha is alkotott. Azonban ha nem pontos, további kalamajkát okozhat. A könyvedet megbízható forrásnak fogják tekinteni, olyan lesz, akár egy szemtanú beszámolója, és ilyen minőségben nem nagyon fogják kétségbe vonni a hitelességét. Ha pedig ekkora felelősség nyugszik a válladon, akkor óvatosan kell fogalmaznod. Nem gondolod?

Brin bólintott, de inába szállt a bátorsága. Ami annak idején megoldásnak tűnt az Őrzők munkájának megkönnyítésére, az mostanra veszélyes színezetet kapott. A lány úgy érezte magát, mint egy gyermek, aki medvebocsot visz haza, mert kedves állatkának tartja. A könyve asztalon kiterített lapjaira pillantott, és már félt, hogy mi lesz, ha a bocs felnőtt medvévé érik.

Malcolm szintén a pergamenre sandított.

– Szóval hol tartasz?

– Még ott sem, mint azelőtt. – A lányt megrohanta a sikertelenség érzése, és sírás fojtogatta. Mindazok után, ami történt, olyanok voltak az érzelmei, akár a tej egy színültig töltött vödörben: kiáradással fenyegettek. – Sokkal többre is haladtam már, de minden elveszett a Miralyith támadásában. Olyan keményen dolgoztam, és most… – a lapokra mutatott az asztalon – …most csak ennyim van. Újra kellett kezdenem.

– Értem – biccentett ünnepélyesen a másik, aztán sugárzó mosolyt küldött a lány felé. – A második próbálkozások általában jobbak, mint az elsők.

Brin összevonta a szemöldökét, de aztán engedett.

– Most éppen a rheni csatán dolgozom, és… – Vállat vont. – Egészen jól alakul. Talán tényleg jobb lesz, mint először.

– Már befejezted azt a részt, ahol Neithben vagytok? – Malcolm tekintete a legvaskosabb kötegre siklott.

A lány felsóhajtott.

– Még nem.

– De még emlékszel rá?

– Őrző vagyok. Ez a munkám.

– Hogyne – bólintott Malcolm. – Megtennéd, hogy mesélsz róla? Úgy értem, Neithről. Kiváltképp azok a kőtáblák érdekelnek.

Brin biccentett.

– Rendben.

Malcolm elmosolyodott, és visszahelyezkedett a sámlijára.

– Kőtáblákat találtunk, vésett jelekkel – kezdte Brin szerény mosollyal. – Tudod, igazából nem én találtam fel ezt a dolgot, amit Arion írásnak nevez. Próbáltam, de nem sikerült kiókumlálni. Legalábbis addig nem, amíg rá nem bukkantam a táblákra. Amit most csinálok, annak nagy része arra alapul, amit ott találtam.

– Hogyan értetted meg a kőbe vésett jeleket?

– Nem volt nehéz. A legfelső tábla útmutatást nyújtott. Csoportokba rendezte a jeleket, a nekik megfelelő hangok szerint. Amikor már értettem a vésett jeleket, könnyű volt elvégezni a behelyettesítéseket.

Malcolm tanácstalan képet vágott.

– Én még mindig nem értem. Ránézek arra, amit alkottál, és szépnek látom, de nem tudom elolvasni. Te hogyan vagy képes rá?

– Persze hogy nem tudod. Mert te nem tanulmányoztad az útmutatót. Én már az emlékezetembe véstem, tehát nekem könnyű. Hadd mutassam meg! – A lapra bökött, amelyen éppen dolgozott. – Látod, ez a jel a fe hangnak felel meg, mint a fej szóban, ez pedig az al, mint az aluszikban. Ha a kettőt összerakod, fal jön ki. – Meglapogatta a kőfalat a háta mögött.

A férfi bólintott.

– Igen, ennek van értelme, de honnan tudod azt, hogy ez – az egyik jelre mutatott – fe-nek hangzik?

– Hisz ez kézenfekvő. A jelek általános értelműek. – Az Őrző ismét a lapra bökött. – Amikor először leírtam, hogy „nap”, egy körrel jelképeztem a na hangot. Bárki ezt tenné, nem? Így hát a kör a na hang általános jele. Amikor végigfutottam az útmutató táblát, rögtön tudtam, hogy jó nyomon járok.

Malcolm a fejét rázta.

– Ennek csak akkor van értelme, ha a világon mindenki rhuniul beszél. Fhreyül például arkumnak nevezik a napot, belgriklungreiánul pedig halannak. A goblinok riviknek hívják. Akkor meg miért nem úgy olvassuk a kört, hogy ar, ha vagy ri?

Brin eltöprengett ezen.

– Nem tudom, de biztosan helyesen írtam le, mert stimmelt. Miután mindet behelyettesítettem, a szavak értelmet nyertek. Még a nevek is helyesek voltak.

– Nevek?

– Igen. A táblák a világ teremtését mesélték el. Megemlítették Ferrolt, Drómot, még Marit is. Úgyhogy biztosan helyesen fordítottam a hangokat. Felteszem, az író is rhuni nyelvet beszélhetett.

Malcolm a fejét csóválta.

– Azok a nevek igazából minden nyelven ugyanúgy hangoznak, még ghazelül is, de ez nem magyarázza a többi szó egyezését. Igazad van. Az, hogy helyesen értelmezted őket, tagadhatatlan. Tehát… – Malcolm megfordította a lapot, hogy ezúttal ne fejjel lefelé lássa az írást. Brin el sem tudta képzelni, mit szeretett volna látni rajta. Hiszen a férfinak mindössze kivehetetlen krikszkrakszoknak tűnhettek a jelek. – Csakis egy magyarázat lehetséges – szólt végül Malcolm. – Ezeket a táblákat neked írták.

– Nekem? Ez lehetetlen.

– Nagyon is lehetséges. Mielőtt Gifford megszületett, Tura azt mondta Paderának, hogy a sánta egyszer versenyt fog futni az emberiség megmentéséért. Mindenki, még Gifford is úgy vélte, hogy ez nevetséges, de ennek ellenére pontosan így történt. A jóslat igazsága nyilvánvaló lett, hiszen valóra vált. Mivel elolvastad a kőtáblákat, a feltételezésem megállja a helyét.

– De nem úgy érted, hogy csakis nekem íródtak, ugye? – Brin kényelmetlenül érezte magát a gondolattól, hogy egy ősi teremtmény, amely képes volt megalkotni a Balgargarathot, személyesen neki hagyott üzenetet. Ez ijesztőbb volt, mint a Tet. – Akárki megérthette őket, aki rhuniul beszél. Nem csak én.

– Másnak is megtanítottad a jeleidet? Más is ismeri rajtad kívül a jelölések és a hangok összefüggéseit?

– Hát, nem, de…

– Akkor akárki hagyta is ott őket, biztosra vette, hogy te fogod megtalálni őket. Vagy erről van szó, vagy… – Elgondolkodva megkopogtatta az ajkát.

– Vagy miről?

– Vagy az illető tudta, hogy a jelölések olyan széles körben elterjedtek lesznek, hogy bárki el tudja majd olvasni a tábláit. Ez arra enged következtetni, hogy a jeleid a jövőben tényleg általános érvényt nyernek. Akárhogy is, a táblák szerzője jövőbe látói képességgel bírt. Ám mivel te olvastad el őket, és tekintve, hogy ez túl valószínűtlen ahhoz, hogy véletlen egybeesésről beszéljünk, az első következtetésem a helytálló: ezeket a kőtáblákat neked alkották, egyedül neked.

Brin azt kívánta, bárcsak Malcolm ne tett volna látogatást nála aznap reggel. Még csak néhány perce jött, de a lány máris rettegve pillantott a saját könyvére, és rettegve gondolt arra, hogy valami nagy hatalmú, ősi lény ismeri az ő nevét.

– Suri említett valami Agave nevű dolgot. Az micsoda? – folytatta Malcolm.

– Ó… Az egy terem mélyen Neith gyomrában. Eső szerint olyan, mintha a világ véget érne odalent, pedig ő vájár. Ott esett fogságba a Nagy Öreg. Ő írta a táblákat. Ő tanította meg a törpöket, hogyan készítsenek bronzot és vasat, és azok szabadságot ígértek neki a titkokért cserébe. De a törpök nem tartották be az ígéretüket. Biztos vagyok benne, hogy a törpök már csak ilyenek. Akárhogy is, végül a Nagy Öreg egy maggal kecsegtette őket, amelyet az Első Fáról szedett. Aki eszik annak a gyümölcséből, örök életet kap. Amikor lyukat fúrtak, hogy elvegyék a magot, a Nagy Öreg elszökött, és otthagyta nekik Balgargarathot, hogy megbüntesse a törpöket, és megakadályozza, hogy bárki beléphessen Neithbe.

Malcolm aggodalmas ábrázatot vágott, mint egy apa, aki szem elől veszítette a gyermekeit, és távoli farkasüvöltést hall.

– Malcolm, valami baj van?

– Igen, azt hiszem. Sok olyan kérdésre választ adtál most, amelyeken már régóta töprengek, de sok egyéb újat is felvetettél. Egy időre el kell mennem.

– El kell menned? Neithbe?

A férfi bólintott.

– Legelőször igen. Megnézem, hogyan hozhatnám fel azokat a táblákat. Ha sikerül, le tudod fordítani nekem őket?

– Persze! – Brin arca felragyogott. Beleszédült az izgalomba a gondolatra, hogy az összes táblát elolvashatja. – Mielőtt útnak indulsz, keresd meg Roant. Ő ad neked szenet és pergament, és megmutatja, hogyan tudod átsatírozni a kőtáblák véseteit. Túl sok van belőlük ahhoz, hogy elhozd őket. Egyébként is túl nehezek lennének… – A vigyor lehervadt az arcáról, amikor rádöbbent a valóságra. – De hát meg sem tudod közelíteni őket! Suri lerombolta a hegyet. Nem lehet lejutni a barlangok mélyére.

– Talán így van, de azért én megpróbálkozom vele.

– Miért?

Malcolm a fejét rázva felkacagott.

– Ezt túl sokáig tartana elmagyarázni, és nincs időm… nincs időnk.

– Nos, ha eljutsz Karikba, óvakodj egy Gronbach nevű törptől. Ne bízz meg benne. Alattomos hazudozó.

Malcolm mosolya azt jelezte, hogy jól szórakozik.

– Vigyázni fogok, de te is légy óvatos! Jelenleg egyedül te vagy képes elolvasni azokat a táblákat és a könyvedet. Ezen változtatni kell, különben az egésznek semmi értelme. Míg távol vagyok, taníts meg rá másokat is, hogy a jeleid valóban általános érvényűek legyenek.

– Sokáig leszel oda?

– Gondolom. Neith után, ha nem tudok bejutni a barlangba, ahogyan mondod, meg kell keresnem a Nagy Öreget.

– Meg kell keresned? De hát halott, nem? Vagy gondolod, hogy igazat mondott a halhatatlanságról?

– Épp most derült ki, hogy valaki, aki négyezer évig élt a föld mélyén, üzenetet hagyott neked, amit te meg is kaptál. Nem hiszem, hogy ezen a ponton kizárhatunk bármilyen lehetőséget.

– Segítene, ha tudnád a nevét?

– Úgy érted, hogy a Nagy Öregen kívül?

– Csak a törpök hívták Nagy Öregnek, de a kőtáblákon Háromként utalt magára.

Malcolm szeme ismét elkerekedett.

– Most már tényleg mennem kell.