AMTAK E-KÖNYVEK

Thornton WILDER

Szent Lajos király hídja

(Fordította: Kosztolányi Dezső)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-28-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

THORNTON WILDER

SZENT LAJOS KIRÁLY HÍDJA

FORDÍTOTTA:
KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

Tartalom

THORNTON WILDER

SZENT LAJOS KIRÁLY HÍDJA

FORDÍTOTTA: KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

ELSŐ RÉSZ

Talán véletlen

MÁSODIK RÉSZ

Montemayor márkiné és Pepita

HARMADIK RÉSZ

Esteban

NEGYEDIK RÉSZ

Pío bácsi és Don Jaime

ÖTÖDIK RÉSZ

Talán isteni rendelés

ELSŐ RÉSZ

Talán véletlen

Péntek délben, 1714. július 20-én, Peru legszebbik hídja leszakadt, s öten, akik éppen átmenőben voltak, a mélységbe zuhantak. Ez a híd a Lima és Cuzco közötti országutat kötötte össze, s naponta száz meg száz ember haladt át rajta. Fűzfavesszőből fonták az inkák, több mint egy évszázaddal ezelőtt, s a városba érkező idegeneket mindig elvezették ide, hogy megmutassák nekik. Afféle vékony lécekből összeeszkábált bürü volt ez, melyet a szakadék fölé helyeztek, száraz venyigekarfával. A lovaknak, a kocsiknak meg a gyaloghintóknak százlábnyival le kellett térniök, tutajon kellett átkelniök a szűk záporpatakon, de hát senki sem került le a parthoz a poggyászával, még az alkirály sem, még a limai érsek sem, inkább gyalogszerrel ballagott át Szent Lajos király híres-nevezetes hídján. Maga Franciaországi Szent Lajos őrködött fölötte a nevével s a kis vályogtemplommal a túlsó parton. Úgy rémlett, a híd ama dolgok közé tartozik, melyek örökké megmaradnak, el se lehetett képzelni, hogy egyszer majd leszakad. A peruiak a szerencsétlenségről hallván keresztet vetettek, azt számítgatták magukban, mikor is haladtak át rajta utoljára, s mikor szándékoztak újra átmenni. Az emberek suttogva ténferegtek körülötte, mintegy megbabonázva, s képzeletükben átélték, hogy ők maguk is belezuhantak a szakadékba.

A székesegyházban ünnepélyes gyászistentiszteletet tartottak. Az áldozatok holttestét úgy-ahogy összeszedték, úgy-ahogy különválasztották egymástól; s a szép Lima városában mindenki magába szállott. Cselédlányok visszaadták a karkötőket, amelyeket úrnőiktől csentek, s az uzsorások kenetes és dühös beszédeket tartottak feleségüknek az uzsora védelmére. De mégis nagyon furcsa volt, hogy ez az esemény oly mély nyomot hagyott a limaiakban, mivelhogy ebben az országban az efféle szerencsétlenségek, melyeket az írástudók oly megdöbbentően "Isten ujjá"-nak neveznek, fölöttébb gyakran fordultak elő. Az árvíz állandóan városokat mosott el, hetente pusztított földrengés, tornyok hullottak jámbor férfiakra és nőkre minden időben. Nyavalyák dúltak szakadatlanul a vidéken, s az aggkor elragadta a legtiszteletreméltóbb polgárokat. Ezért volt meglepő, hogy a peruiakat oly különösképp érintette Szent Lajos király hídjának leszakadása.

Mindenki mélységesen megrendült, de csak egyvalaki foglalkozott vele tüzetesebben: Juníper atya. A különös véletlenek sorozatos összejátszása folytán, melyben holmi isteni rendelést is lehetne gyanítani, ez a kis hirtelenszőke észak-olaszországi ferences barát véletlenül Peruban térítgette az indiánokat, és véletlenül szemtanúja volt a szerencsétlenségnek.

Ez a végzetes dél nagyon forró volt, s Juníper atya, aki egy lankán ereszkedett alá, megállapodott, hogy homlokát törölje, és a távoli havas, csorba hegyormok panorámáját szemlélte, majd az alanti szakadékot, mely hemzsegett a zöld fák s zöld madarak bokrétáitól, fölötte a fűzfavessző-bürüvel. Öröm lakozott lelkében: a dolgok nem álltak rosszul. Számos kis elhagyott templomot újból kinyitott, az indiánusok özönlenek a hajnali misére, s az átváltozás pillanatában úgy nyögnek, mintha szívük akarna kettérepedni. Talán a havasokból feléje áramló kristálylevegő tette, talán az, hogy egy pillanatra eszébe ötlött egy zsoltár, s megilletve szívét, azt parancsolta neki, hogy tekintetét az áldott hegyekre emelje. Mindenesetre békét érzett szívében. Aztán a hídra pillantott, és ekkor reccsenő zaj hasította át a levegőt, mint hogyha valami hangszer húrja pattan el lakatlan szobában, és látta, amint a híd kettéválik, s öt kis hadonászó hangya pottyan le a völgybe.

Minden más emberfia így szólt volna magában titkos örömmel:

- Tíz perccel később én magam is!...

De Juníper atyában más gondolat villant föl:

- Miért történt ez éppen ezzel az öttel?

Ha egyáltalán van tervszerűség a világmindenségben, ha van céltudatosság az ember életében, akkor ezt a lappangó titkot okvetlenül föl lehet deríteni e hirtelen derékba tört emberi életek mélyén. Vagy véletlenül élünk, és véletlenül halunk meg, vagy pedig terv szerint élünk, és terv szerint halunk meg. És ebben a pillanatban Juníper atya eltökélte, hogy belehatol az öt ember rejtett életébe, aki éppen lezuhant, kipuhatolja az okát, miért kellett elpusztulniok.

Juníper atya úgy vélte, itt az ideje, hogy a teológiát beiktassák a pozitív tudományok sorába; s ő már réges-rég azon fáradozott, hogy ezt meg is tegye. Eddigelé csak laboratórium hiányzott ehhez. Ó, a kísérleti anyagnak nem volt híjával: számos hívét érték már sorscsapások - mérges pók csípte meg őket, hektikát kaptak, házuk leégett, s oly dolgok történtek gyermekeikkel, melyekre még gondolni se jó. De az ilyen emberi szenvedések sohase mutatkoznak teljesen alkalmasnak tudományos vizsgálódás céljaira. Nélkülözték azt, amit derék tudósaink utóbb ellenpróbának neveztek el. Például a szerencsétlenség vagy emberi hibából származott, vagy pedig bizonyos valószínűség volt benne kimutatható. De Szent Lajos király hídjának összeomlása nyilvánvalóan Isten rendelése volt. Íme, meg volt hát a laboratórium. Itt meg lehet végre majd ragadni Isten szándokait a maguk tiszta mivoltában.

Te is, meg én magam is jól látjuk, hogy ha ez a terv másban fogan meg, s nem Juníper atyában: a legteljesebb kétkedésből fakad. Ez a terv azoknak a nagyralátó lelkeknek erőfeszítéséhez hasonlított, akik az ég padlóján akarnak járkálni, s Bábel tornyát építgetik, hogy följussanak oda. De a mi Ferenc-rendi szerzetesünkben egy szikrányi kétség se támadt kísérletezése közben. Ő eleve tudta a választ. Pusztán igazolni akarta ezt történetileg, matematikailag az ő megtért híveinek, ezeknek a szegény, makacs bárányoknak, akiknek oly nehezen fért a fejükbe, hogy földi életükben lelki üdvükért kell szenvedniök. Az emberek mindig kézzelfogható, nyilvánvaló bizonyítékokat kértek, az emberi lélekben mindenkor kétségek riadtak, még azokban az országokban is, ahol az Inkvizíció a szemekből tudta kiolvasni a gondolatokat.

Nem most történt első ízben, hogy Juníper atya ilyen módszerekhez próbált folyamodni. Azokon a hosszú utakon, melyeket meg kellett tennie - mikor egyik parókiáról a másikra loholt, kámzsáját egészen a térdéig tűrve -, szívesen el-elábrándozott arról hogy kísérleti úton igazolja az isteni Gondviselés útjait, példának okáért azzal, hogy teljesen föltárja, milyen eredménnyel jártak az esőért való imák. Gyakran álldogált valamelyik kis templomocskának lépcsején, míg nyája előtte térdepelt a hőségtől felpörzsölt úton. Gyakran kitárta karjait az égboltozat felé, s buzgón mormolta a magasztos fohászt. Nem gyakran, de több ízben érezte is, hogy valami csudatékony erő költözik beléje, s látta, hogy kis felhőcske alakul a szemhatáron. Ellenben bizony sokszor megesett, hogy hetek múltak el... Ámde miért gondoljunk ilyesmire? Végre nem önmagát óhajtotta meggyőzni arról, hogy eső és aszály bölcs arányban váltakoznak egymással.

Így ébredt benne az elhatározás a szerencsétlenség pillanatában. Ez ösztökélte őt, hogy hat álló esztendeig dolgozzék: bekopogtatott Lima városának minden ajtaján, megannyi kérdést tett föl, számtalan füzetet írt tele jegyzetekkel, csak azért, hogy megállapítsa azt a tényt, hogy az öt elpusztult élet mindegyike befejezett egész volt. Mindenki tudta, hogy valami emlékiratfélét szerkeszt a szerencsétlenségről, s mindenki a kezére járt, mindenki az orránál fogva vezette őt. Egyesek azt is tudták, hogy tevékenységének mi a fő célja, sőt előkelő pártfogói is akadtak.

Szorgoskodásának eredménye egy óriási könyv volt, melyet - mint később látni fogjuk - egy szép tavaszi reggelen nyilvánosan elégettek a főtéren. De volt ennek egy titkos másolata is, s ez sok-sok esztendővel azután minden föltűnés nélkül bekerült a San Martín egyetem könyvtárába. Ott pihen két fatábla között porosodva egy polcon. Sorra veszi a szerencsétlenség áldozatait, lajstromba szed ezer meg ezer apró-cseprő tényt, adomát, tanúvallomást, és egy lendületes részlettel zárul, melyben leírja, hogy Isten miért választotta épp ezt vagy azt az embert és éppen ezt a napot arra, hogy bölcsességét kimutassa. De Juníper atya bármennyire buzgólkodott is, mit se tudott Doña María életének nagy szenvedélyéről, sem arról, hogy kit szeretett Pío bácsi meg Esteban. És én, aki azzal áltatom magamat, hogy nálánál sokkal többet tudok, lehet, hogy szintén nem tapintok rá az igazi indítóokra.

Egyesek azt mondják, hogy ezt sohasem ösmerhetjük meg, s hogy mi az isteneknek olyanok vagyunk, akár a legyek, melyeket kisgyermekek egy nyári napon agyoncsapnak, mások pedig velük ellentétben azt állítják, hogy a verébfinak se hullhat ki egyetlen tolla anélkül, hogy Isten ujja ne érintené.

MÁSODIK RÉSZ

Montemayor márkiné és Pepita

Manapság minden spanyol diáknak többet kell tudnia Doña Maríáról, Montemayor márkinéról, mint amennyit Juníper atya fölfedezett volna róla búvárkodó éveiben. Egy évszázaddal a márkiné halála után levelei a spanyol irodalom ékességévé váltak, s életét, korát állandóan, tüzetesen tanulmányozták. De életírói egy irányban éppúgy tévedtek, akár a Ferenc-rendi szerzetes a másik irányban: ezek tudniillik azon igyekeztek, hogy fölruházzák őt mindenféle kiválósággal, hogy életébe és egyéniségébe belemagyarázzák mindazokat a szépségeket, melyekkel annyira bővelkednek levelei, holott e csodálatos asszony valódi ösmerete csak azzal kezdődhetik, hogy meg kell őt aláznunk, hogy meg kell őt fosztanunk mindenfajta szépségtől - egyetlenegyet kivéve.

Leánya volt egy posztókalmárnak, aki Plazától egy kőhajításnyira tett szert nagy vagyonra s a limaiak gyűlöletére. Gyermekkora boldogtalan volt, rút volt, dadogott, anyja pedig gúnyos megjegyzésekkel ostorozta, hogy némi társadalmi simaságra kapassa, s kényszerítette, hogy ékszerek vértezetében járjon-keljen a városban. Egyedül élt, egyedül gondolkozott. Számos kérője akadt, de ő, ameddig csak tehette, küzdött korának szokása ellen, elhatározta, hogy pártában marad. Hisztérikus jelenetei voltak az anyjával, vádaskodások, sipítozások, ajtócsapkodások. Végül huszonhat esztendős korában a házasság kalodájába zárták egy gőgös, tönkrement nemessel, s ekkor a limai székesegyház valósággal zümmögött a menyegzői vendégek kaján pusmogásától. Ezután is egyedül élt, egyedül gondolkozott, s amikor egy gyönyörű leánykája született, bálványozó szeretettel csüngött rajta. De a kis Clara az apjához húzott, hűvös volt és okos. Nyolcesztendős korában szemrebbenés nélkül javította ki az édesanyja beszédhibáját, majd egyszerre ámuldozva, idegenkedve tekintett rá. A megfélemlített anya nyájassá, alázkodóvá vált, de azért nem tudta megállni, hogy tovább ne gyötörje Doña Clarát ideges figyelmével s fárasztó szeretetével. Újra hisztérikus jelenetek következtek, vádaskodások, sipítozások, ajtócsapkodások. A lány a kérői közül azt választotta, akit Spanyolországba kellett követnie. Így Spanyolországba távozott, abba az országba, ahonnan hat hónap alatt érkezik válasz egy levélre. Egy ily hosszú út előtt a búcsúzkodás Peruban egész egyházi szertartássá lett. A hajót megáldották, s amint a hajó és a part között tágult a tér, mindkét társaság letérdepelt, himnuszt énekelt, mely tétován, félénken rezgett a szabad ég alatt. Doña Clara csodálatos lelkierővel vitorlázott el, otthagyva édesanyját, aki a szép hajó után tekintett, kezét hol szívére, hol szájára nyomkodva. A derűs Csendes-óceán s azok az óriás gyöngyházszín fellegek, melyek örökké mozdulatlanul lógnak fölötte, bepiszkolódtak, meghályogosodtak a szemében.

Miután a márkiné egyedül maradt Limában, élete mindinkább befelé fordult. Fokról fokra elhanyagolta ruházatát, s mint minden egyedül élő ember, hangosan beszélt magában. Egész léte agyának izzó központjába menekült. Ezen a színpadon végeérhetetlen párbeszédek zajlottak le leányával, lehetetlen kibékülések, a töredelem és megbocsátás folyton újrakezdődő jelenetei. Az utcán láthattatok egy öregasszonyt, akinek vörös parókája kissé a fülére csusszan, bal arcát sömörös pattanások kezdték ki, jobb arcán pedig elmaszatolódott a pirosító takarófoltja. Álla sohase volt száraz, ajka sohase volt szótalan. Lima a különcök városa volt, de még itt is gúny tárgyává lett, amint végigbaktatott az utcákon, vagy fölkocogott a templom lépcsőin. Azt hitték, hogy állandóan részeg. Rosszabb dolgokat is beszéltek róla, s kérvényeket köröztek, hogy csukják be. Három ízben följelentették az Inkvizíciónál. Nem lehetetlen, hogy meg is égették volna, ha veje kevésbé befolyásos, és ő valahogy nem tesz szert néhány barátra az alkirályi udvarnál, mely furcsasága s nagy olvasottsága miatt megtűrte. Az anya és leánya közötti kényszeredett viszony még inkább elkeseredett, mert félreértések támadtak a pénz körül. A Condesa az anyjától csinos összegeket kapott s gyakori ajándékokat. Doña Clarát a spanyol udvarnál csakhamar a legokosabb nőnek ismerték. Peru minden kincse se lett volna elegendő, hogy azt a nagyszabású életet élje, melyre áhítozott. Pazarlása, bármily furcsa is, jellemének egyik legnemesebb vonásából származott: barátait, szolgáit, s a főváros minden érdekes emberét úgy tekintette, mint tulajdon gyermekeit. Valóban úgy látszott, hogy az egész világon csak egyetlenegy lény van, akinek nem tett nyájas szolgálatokat. Pártfogoltjai közt ott szerepelt De Blasiis, a térképrajzoló (ez Az Újvilág mappája című művet Montemayor márkinénak ajánlotta a limai udvaroncok harsány röheje közepette, akik azt olvasták, hogy a márkiné "a város büszkesége s a Nyugat fölkelő napja"), aztán Azuarius, a tudós is, akinek a vízművek törvényeiről szóló értekezését az Inkvizíció nem engedélyezte, minthogy nagyon izgatónak vélte. A szó szoros értelmében a Condesa tartott fönn Spanyolországban egy évtizeden által minden művészetet és tudományt, s nem rajta múlt, hogy abban az időben semmi nevezetes se jött létre.

Körülbelül négy évre Doña Clara elutazása után Doña Maríának megengedte a leánya, hogy Európába ránduljon. Ezt az utat mindkét részről az önvádból sarjadt elhatározások előzték meg: az egyik föltette, hogy türelmes lesz, a másik, hogy igénytelen. Mindketten kudarcot vallottak. Ki-ki gyötörte a másikat, s majd megbolondultak, mert hol önmagukat vádolták, hol szenvedélyesen egymásnak támadtak. Végre egy napon Doña María fölkelt virradat előtt, csak annyit mert, hogy megcsókolja azt az ajtót, mely mögött leánya aludt, hajóra szállt, s visszatért Amerikába. Ezután a levélírásnak kellett pótolnia mindazt a szeretetet, melyet nem lehetett kiélnie.

Ő írta azokat a leveleket, amelyek egy csodálatos világban a nebulók kézikönyvévé s a nyelvészek kincsesbányájává lettek. Doña María maga teremtette volna meg tehetségét, ha nem születik vele, annyira szüksége volt szeretetének arra, hogy magára vonja távol levő leányának figyelmét, talán bámulatát is. Erőnek erejével társaságokba járt, hogy kipécézze félszegségeiket, iskolázta szemét a megfigyelésre, olvasgatta anyanyelve remekműveit, hogy kilesse hatásait, belopakodott azok körébe, kiket mint szellemes csevegőt ünnepeltek. Minden áldott éjszaka írta s újraírta barokk kastélyában a remekbe készült oldalakat, kikényszerítve kétségbeesett lelkéből az elmésség és kellem e csodáit, az alkirályi udvar e finoman párolt krónikáit. Mi most már tudjuk, hogy leánya alig kukkantott beléjük, s csak egyedül vejének köszönhetjük, hogy fönnmaradtak.

A márkiné fölöttébb csodálkozott volna, ha megtudja, hogy levelei halhatatlanok. De a kritikusok, több is, azzal vádolják őt, hogy fél szemével az utókorra sandított, s nem egy levélre mutatnak rá, melyen fölismerszik, hogy csillogni akart. Ők lehetetlennek érzik, hogy Doña María ugyanolyan szenvedésnek vetette volna alá magát, hogy leányát elkápráztassa, mint amilyet sok művész vállal, hogy közönségét ámulatba ejtse. Akár a veje, ezek is félreértették őt. A Conde gyönyörködött ugyan az ő leveleiben, de azt vélte, hogy mikor élvezte stílusukat, kiszívta belőlük minden mézét és tartalmát, holott (mint sok olvasó) nem vette észre az irodalom tulajdonképpeni célját, nem látta meg az író szívét. A stílus aligha több mint hitvány edény, amelyben be lehet adni a világnak a keserű orvosságot. A márkiné is fölöttébb csodálkozott volna, ha megtudja, hogy levelei kitűnőek, mert az effajta írók állandóan saját lelkük nemes légkörében élnek, s azok az alkotások, melyek nekünk jelentősnek látszanak, számukra alig többek egy napi irkafirkánál.

Ez volt az az öregasszony, aki óraszámra üldögélt erkélyén, míg maskarás szalmakalapja bíbor árnyékot vetett ráncos, sárga arcára. Amikor lapozgatta kéziratait drágakővel borított kezével, hányszor töprengett azon, majdnem mulatva, vajon ennek a szakadatlan fájdalomnak lehet-e székhelye a szívében? Eltűnődött, vajon egy mindentudó orvosprofesszor, aki utat nyitna ehhez az összeomlott trónushoz, fölfedezhetne-e benne egy jelet, s arcát az előadóterem lépcsőzetes padsoraihoz emelve, így kiálthatna-e hallgatóinak: "Ez az asszony szenvedett, s szenvedése otthagyta nyomát a szíve szerkezetén!"? Ez a gondolat annyiszor felötlött benne, hogy egy napon meg is írta egyik levelében, s leánya megpirongatta, hogy folyton magában búvárkodik, és bálványozza bánatát.