A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

If My Words Had Wings

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

Copyright © Danielle Jawando 2024

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Magyari Andrea, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Sybille Sterk / Arcangel Images

Azoknak a csodálatos fiataloknak,
akikkel találkozhattam, és együtt dolgozhattam.
Ez a könyv nektek szól.

Ne felejtsétek el, hogy számít a hangotok!

Ne feledjétek, hogy a világ alakulása rajtatok is múlik!

1

Állítólag az ember bármilyen helyzetet meg tud szokni, ha elég hosszú időt tölt benne. Még egy ilyet is. Őrület, mert sose gondoltam volna, hogy képes leszek hozzászokni a börtönhöz. A zajhoz, a szagokhoz, ahhoz, hogy állandóan résen vagyok, mert bármikor kitörhet egy verekedés, vagy ott áll a hátam mögött egy csapat botcsótány, akik a szart is kiverik valakiből, ha úgy támad kedvük. Komolyan, mintha állandóan egy ketyegő bomba belsejében élnél, ami mindjárt robban, és akkor neked annyi. Ha egy pillanatra is lankad a figyelmed, és nem veszed észre, hogy valaki furán néz rád, vagy túl nagy az arcod, vagy éppen észreveszik, hogy lúzer vagy, na, hát akkor egy percet se fogsz itt kibírni. Egyetlenegyet se.

Tizennyolc hónapja, mióta bent vagyok, nem csinálok mást, mint próbálom túlélni a napokat. Próbálok épségben eljutni a kantinból a kurva cellámig a kajástálcával. Próbálok végigmondani egy mondatot úgy, hogy még a végén is éljek. Valahogy megtanultam, hogy az életem egy részét teljesen kizárjam. Hogy ez a hely… ne érhessen el oda, ahol az igazi énem lakik. Ami rohadtul nem könnyű, tekintve, hogy ha bevarrják az embert, elég sok szabad órája akad, amikor nem tudja mivel elterelni a figyelmét, és csak jár az agya, hogy majdnem bekattan.

Ha viszont nem vigyázol, szinte a bőrödön keresztül szivárog a véredbe minden. Ha nem vagy képes valamennyire kizárni azt, ami itt folyik, és hirtelen megrohan az egész: a folyamatos készenlét, a kémlelőablak csapódása, a dörömbölés a cella ajtaján. Ha hagyod, hogy az agyadig hatoljon az állandó ordítás: Hé, hallasz? Haver, értesz, bazmeg? Ha meglátlak a szárnyon, véged! Frankón kicsinállak, fogod, ember?!

Vagy az a sok szarság, amit az őrök mondanak rád. Hogy egy értéktelen szardarab vagy, egy állat, köcsög, egy fos, aki jól elkúrta az életét. Ha felfogod, hogy még csak embernek se tekintenek. Csak valami emberszabásúnak. Bűnöző vagy. Egy nagy semmi. Egy szám. 88582LD.

Vagy ha eszedbe jut, hogy mennyi időt elpazaroltál már az életedből, és hogy mindent gajra vágtál egy gyenge pillanatodban. Hogy összefolynak a napok, és lassan te magad is eltűnsz bennük, mert a külvilág már rég nem számol veled. Ha hagyod, hogy ezek a gondolatok a fejedbe fészkeljék magukat, akkor tényleg az az érzésed támad, hogy nincs értelme kitartani a szabadulásod napjáig. Annyira letaglóz az egész, annyira üresnek érzel mindent.

Na ez az igazán szar. Vagy bedobnak az Íbiszbe, mert úgy érzed, ezt nem lehet kibírni, és ezért falcolni kezdesz. Röhej, de minden egyes szárnyat valamilyen madárról neveztek el. Egy madárról, érted, amikor épp arról szól a dolog, hogy be vagyunk zárva. Az igazi madarak kitépik a saját tollukat, ha fogságba kerülnek. Itt vagyunk tehát a kalitkában, ahol egy percre se lehet elfelejteni, hogy nem szabad az ember.

Aki öngyilkos próbál lenni, az mind az Íbiszben landol. És ha egyszer ott kötsz ki, akkor meg vagy bélyegezve, mert tudják, hogy gyenge szar vagy. Ennyi erővel nyugodtan céltáblát is rajzolhatnának az ember homlokára. Úgyhogy megszakadhatsz, mire nagy nehezen lemosod magadról ezt a bélyeget.

Otthon az összes haverom ellátott jótanácsokkal, amikor megtudták, hogy lesitteltek, de hiába, mert szart se ér az egész, ha nem olyan mondja, aki próbálta. Azt például senki se tudja, mennyi minden múlik azon, hogy a szárny melyik végében van a cellád. Vagy hogy nincs olyan, hogy „meghúzod magad”. Meg hogy létfontosságú, hogy rendszeresen hozzájuss egy kis kenyérhez, amit eldughatsz a celládban, mert a börtönkoszt rohadt pocsék, ráadásul kevés is.

Amikor bevarrtak, még csak tizenöt voltam, és először a javítóintézet részlegébe tettek. Kemény volt, de ahogy betöltöttem a tizenhatot, átdobtak a Ryecroftba, ami a fiatalkorúak börtöne. Egy Spider nevű fazon aztán azonnal rám szállt. Spidernek a jobb arcán van egy sebhely. Igazából Wesley-nek hívják, de mindenki csak Spidernek nevezi, mert nyolc fonatba fonja a haját, aztán összefogja egy ilyen kontyba, a fonatok meg úgy néznek ki, mintha egy tarantula ülne a fején. Egyidősek voltunk, de Spidernek már szava volt bent. Na, szóval ahogy meglátott, úgy döntött, hogy ki nem állhat. Ez a másik: itt úgy lehet utálni a másikat, hogy indok se kell hozzá. Mindegy, hogy nem is csináltál semmit. Még csak nem is arról szól a dolog, hogy a két szárny rivalizálna egymással, vagy hogy olyan nagyon más helyekről jöttetek volna. Valaki úgy dönt, hogy nem tetszik a pofád, a többi a te bajod. Úgy kezdődött, hogy „bérleti díjat” kellett fizetnem Spidernek vagy épp valamelyik haverjának. Így nevezik azt, amikor egy hétig, mondjuk, tusfürdőt kell adnom nekik, vagy a kajámat, vagy amit épp kitalálnak, különben péppé vernek.

Végül, amikor már mindenből kifogytam, akkor ellökdösött a biliárdasztal mellől, holott már száz éve vártam a soromra. Erre aztán a többiek is vérszemet kaptak, és elszedték a kajámat, taszigáltak. Spider végül elvette a CD-lejátszómat, a kekszemet, a bögrés tésztámat, sőt még az Adidas papucsomat is. Ezek mind nem tűnnek nagy dolognak kintről nézve, de ha börtönben van az ember, kábé a világot jelentik.

Egy ideig nem szóltam, mert féltem. Láttam párszor, ahogy Spider a zuhanyzó kövébe veri egy-egy srác fejét, egyszer meg cukros forró vizet löttyintett egy csávó arcába. Azt is hallottam, hogy korábban valakit túszul ejtett, és azzal fenyegetőzött, hogy felgyújtja az egész kócerájt. Úgyhogy amikor esténként azt ordította a cellájából, hogy Forrester, kicsinállak!, akkor frankón hittem neki, és el sem tudtam képzelni, hogy élem túl a hetet, nemhogy még az 548 napot – ennyit írtak fel arra a kurva cetlire, amit rögtön első nap becsúsztattak a cellám ajtaja alatt. Ezen szerepelt a szabadulásom várható napja. Itt bent mindent erre alapoznak, és aztán különböző dolgokat számolnak ki belőle. Összesen 1095 napot kaptam. A feltételes szabadlábra helyezésem persze hamarabb megtörténhet, és akkor van még az a dátum, hogy mikor leszek teljesen szabad, vagyis már nem próbaidős.

Először nem is értettem, miért napokban számolják a büntetést, és nem években, de most már teljesen világos. Egy-egy nap ugyanis olyan, mint egy-egy mérföldkő.

Na, amikor ezt felfogtam, akkor kezdtem vagdosni magam. Az öngyújtóm éles végével. Persze elvileg öngyújtót sem szabad bevinni, ahogy egy csomó más dolgot se, de azért vannak cuccok, amiket viszonylag könnyen be tudunk csempészni. Kurvára fájt, de ez volt az egyetlen dolog, amitől azt éreztem, hogy… Nem is tudom. Hogy minden oké. Hogy legalább ennyi irányítást visszaszereztem az életem felett. Mert semminek nem volt már értelme, és tényleg mindent elvettek tőlem, én meg arra vágytam, hogy legalább otthon legyek anyával meg a tesóimmal. Kias és Isiah a nevük.

Rájöttem, hogy még ha Spider életben hagy, akkor is vége az életemnek, mert ha egyszer bekerül ide az ember, akkor annyi. Úgy néznek rám, mint egy bűnözőre, akármi is van. Amikor kint voltam, néha arra ébredtem éjszaka, hogy a szívem iszonyú gyorsan ver, és remegek. Volt, amikor levegőt sem kaptam rendesen, vagy sírni kezdtem, csak úgy. És egy kicseszett szót se szóltam az egészről, se anyának, se Isiah-nak. Nem is tudom, miért. Talán én magam sem fogtam fel teljesen, mi történik bennem. Vagy mert otthon már így is elég elbaszott volt a helyzet. Én meg a bátyám, Isiah, állandóan martuk egymást, és látszott, hogy anya torkig van az összes szarsággal, amit művelek, úgyhogy nem akartam még ezt is a nyakába varrni. Amúgy meg, amíg kint voltam, könnyebben elviseltem az egészet. Bementem a városba, vagy xboxoztam egyet, meg ott voltak a haverjaim, Clinton, Abass meg Shaun, és valahogy el tudtam feledkezni egy időre az egészről. Itt bent ez lehetetlen.

A Ryecroftban az első pár hét volt a legnehezebb. Ahogy Spider terrorizált, én meg próbáltam megérteni a ki nem mondott szabályokat, és láttam, hogy ütik-vágják az embereket. Aztán a magányos órák a cellámban. Ahogy apámra gondoltam, meg arra, mennyi hülyeséget csináltam. És hogy anya, Isiah, de még Kias is mennyire utálhat. És hogy most már Elisha, aki az egyik legjobb barátom volt, szóval most már ő is azt gondolja, hogy egy darab szar vagyok. Mielőtt bekerültem, soha nem falcoltam. Eszembe se jutott. De itt sokan csinálják. Még mielőtt rájöttem volna, hogy mi ez, már kiszúrtam a sebhelyeket a srácok karján vagy más testrészeiken.

Először azért csináltam, hogy addig se gyötörjem az agyam. Úgy éreztem, legalább egy apró területe van az életemnek, amit uralni tudok. De nemcsak ez, hanem valahogy azt is éreztem, hogy ennyi jár nekem. Amíg csináltam, addig legalább jobban éreztem magam, és egy másodperc töredékére elfeledkeztem róla, hol vagyok. Meg azt is, hogy mi történt, és hogy be vagyok zárva. De aztán jött a fájdalom, én pedig csak szenvedtem. Akárhányszor csináltam, utáltam magam utána, mégse tudtam megállni, hogy ne csináljam újra. Nemsokára már a vagdosás sem volt elég, mert arra gondoltam, semmi keresnivalóm az életben, és mindenkinek jobb lenne, ha nem is lennék. Legalább senkinek nem kéne szenvedni miattam.

Egyik este aztán már annyira kikészültem, hogy nem láttam kiutat. Nem hiszem, hogy meg akartam volna halni, csak nem akartam tovább élni. Egyszerűen besokalltam. Minden annyira fájt, hogy képtelen voltam megbirkózni az egésszel. Nemcsak a börtön, hanem minden, amit az elmúlt hetekben éreztem. A Ryecroft olyan volt, mintha egy fekete lyukba gyömöszölték volna az embert, és akárhogy próbáltam, akárhány napot is húztam ki a naptárból, akárhányszor látogattak meg, mégse láttam az alagút végét. Azt akartam, hogy vége legyen. Mint a dal: I just want to be free…

Nem sokra emlékszem abból az éjszakából. Azt tudom, hogy a lepedőmet használtam. És hogy az egyik percben még hallottam a már ismerős esti zajokat, a következőben pedig elájultam. Arra eszméltem, hogy az egyik őr újraéleszt, és ez volt a legszarabb az egészben, mert fel nem tudtam fogni, minek mentenek meg. Egy részem azt kívánta, bárcsak hagynának a francba. Aztán megvizsgáltak, így kerültem végül az Íbiszbe.

Egypár napot aztán ott töltöttem, és beszélgetnem kellett egy ápolóval. Amikor sikerült a nőt meggyőznöm arról, hogy nincsenek önpusztító gondolataim, és hogy nem fogom még egyszer megölni magam, akkor visszadobtak a Szajkó szárnyba, a régi cellámba. Nem is tudom, hogy komolyan gondoltam-e, amit mondtam. Először tuti, hogy nem. De aztán telefonáltak anyának, elmondták neki, mi történt, mire anya bejött, és átnyúlt a műanyag asztal fölött, és megfogta a két kezemet. Majdnem egész idő alatt csak sírt, és amikor lejárt a látogatási idő, azt mondta:

– Ty, könyörgöm! Ne csinálj még egyszer ilyesmit! Tudom, hogy nagyon nehéz, de ígérd meg, hogy nem teszed! Tarts ki, kisfiam! Nemsokára vége, ígérem! Szeretlek. A világon mindennél jobban szeretlek…

Bólintottam, bár majdnem elbőgtem magam, mert már olyan rég nem mondta, hogy szeret. A legszívesebben megöleltem volna, és könyörögtem volna neki, hogy maradjon még, mert rettenetesen hiányzik, meg Kias és Isiah is. De aztán nem szóltam egy szót se, mert tudtam, hogy a szárnybeliek figyelnek, és ha megneszelik, hogy így összezuhanok, azzal csak még jobban felhergelem őket. Akkor még inkább gyengének gondolnak majd, pedig már az is elég, hogy meg akartam ölni magamat. Nem tudom, hogy végül is ez volt-e az oka, hogy így láttam anyát, és tudtam, hogy miattam most még jobban szenved, vagy az, hogy hosszú idő után újra azt mondta, hogy szeret, de aznap úgy határoztam, hogy nem fogok belehalni ebbe az egészbe. Semmilyen módon. Hogy ki fogom bírni. Akármi is lesz. Megvártam a szabad foglalkozást, amikor mindenkit kiengednek a cellából, és találkozhatunk a többi fogvatartottal egy órára vagy egy fél napra. Aztán fogtam, és visszahoztam az összes cuccomat Spider cellájából.

Rögtön utána lementem a szárnyunk társalgójába, mert tudtam, hogy Spider ott biliárdozik, és ráugrottam hátulról. Egyfolytában ütöttem, míg végül felrepedt a szája meg a szeme. Spider az életben nem gondolta volna, hogy számolnia kell velem, úgyhogy teljesen váratlanul érte a dolog. Még mielőtt be tudott volna vinni egyet nekem, már megszólalt a riasztó, és az összes őr odarohant. Vagy tízen próbáltak leszedni Spiderről, aztán úgy kicsavarták a karomat, hogy üvöltöttem a fájdalomtól. Aztán a hátamba térdeltek, az arcomat a padlóhoz nyomták. Spiderrel is ugyanezt csinálták. Nem láttam ugyan semmit, de hallottam, hogy Spider azt ordítja, hogy engedjék el. Nem számított, hogy melyikünk kezdte a balhét.

Felrángattak, aztán az egyik őr a tarkómra tette a kezét, és lefelé nyomta a fejemet, úgyhogy nem láttam, merre megyünk, de magukkal vittek. Végigvonszoltak a szárnyunk hátsó részén, és végül két hétre magánzárkába tettek. Ahol egyébként nulla joga van az embernek bármihez, és ülhet a tök üres cellában. Se tévé, se rádió, se vízforraló, amik normális esetben megvannak. A magánzárkában arra jutottam, ide aztán soha az életben nem szabad visszakerülnöm. Túl sok ideje marad az embernek arra, hogy gondolkodjon. Szóval szar volt, de mindegy, megérte, mert legalább Spider nem szívatott többé.

A verekedés után egyébként az egész szárny azt mondta, hogy nem vagyok normális, hogy kikezdtem Spiderrel. Dehát nem volt más választásom. Muszáj volt leállítanom Spidert, és ha nem akartam beledögleni az egészbe, akkor az kellett, hogy a többiek is lássák. Meg kellett mutatnom, hogy velem nem lehet packázni. Spider ezek után békén hagyott. Bár sokáig nem hittem el, hogy nem áll bosszút. Mindig attól féltem, hogy akkor csap le rám, amikor már nem is számítok rá.

Azóta jó idő eltelt már, de tudom, hogy Spider nem felejtette el. Látszik abból, ahogy rám néz, amikor valamilyen foglalkozáson vagyunk. Azt is tudom, hogy itt bent az ember nem könnyen felejti el az ilyen balhét. Akármilyen régen történt, és akármilyen jelentéktelennek is tűnt, itt nem számít.

Felállok az ágyamról, és elsétálok a cellám sarkában lévő apró ablakig. Három hét múlva szabadulok. Csak erre tudok gondolni, bár még mindig egy örökkévalóságnak tűnik. Az idő fura módon telik, ha be van zárva az ember. Pár nap is több évnek tűnhet, és különben is, úgy vagyok vele, hiszem, ha látom. Az egyik percben még azt hiszed, hogy mindjárt szabadulsz, a másikban meg esetleg csinálsz valami baromságot. Megszegsz egy szabályt, vagy megtalálnak nálad valami szart, amit a celládba csempésztél. Vagy éppen rád veri valaki a balhét. És akkor gyorsan hozzáadnak még ki tudja hány napot a büntetésedhez. Az életfogytosok általában szarnak mindenre, mert úgyis itt rohadnak életük végéig. Úgyhogy teljesen be tudnak pörögni. A Fürjben például valakit megkéseltek egy nappal azelőtt, hogy szabadult volna. Meg is halt. Hát ezért nem lehet itt semmiben reménykedni. Mert abban a pillanatban, hogy álmodozni kezdenél, vagy azt gondolnád, mégiscsak van valami remény a jobb jövőre, a szemed előtt foszlik szét az egész ábránd.

Az ablakhoz szorítom az arcomat, és megpróbálom belélegezni a minimális friss levegőt, ami kintről beáramlik. A rácson keresztül látom a börtön többi szárnyát és a kapuig vezető utat. Néha látom azt is, ahogy egy-egy fogvatartott szabadul. Ilyenkor mindig irigy vagyok rájuk, mert ők mennek, én meg itt rohadok tovább. De tudom, hogy hamarosan én következem. Hogy nemsokára én sétálok ott végig, és a többiek engem néznek majd, és engem irigyelnek.

Elfordítom a fejem, hogy amennyire csak lehetséges, lássam a szomszéd cellát.

– Hé, Dadir! – kiabálok ki. – Dadir!

– Mi van? – felel egy hang. Látni nem látom a fejét, de hallom a hangját, és ez a lényeg.

Dadir volt itt az egyik első barátom, hat hónappal korábban került be, mint én. Most már inkább a testvéremnek érzem, mint barátnak. Még amikor látta a falcolás nyomait, akkor is állati rendes volt hozzám. Pedig nem sokan falcolnak azért itt a Rycroftban, ezt látja az ember, ha egy kicsit hosszabb ideje bent van, tehát akár hülyének is nézhetett volna. Rohadtul fog hiányozni Dadir, ha kiengednek. Igazából ki is készít, ha erre gondolok, mert életemben nem gondoltam volna, hogy majd pont a börtönben találok valakit, akiről tudom, hogy egész életünkben barátok leszünk. Valakit, akinek érdekel az élete, és aki mellett ugyanúgy kiállok, mint a tesóim, Kias meg Isiah mellett. Sőt, igazából még jobban is, mint Isiah mellett, aki ugyan tényleg a testvérem, de legtöbbször csak kiborítani tud.

A fű szaga kicsit kaparja a torkomat, és hallom, hogy Dadir köhög. Itt bent a többiek néha feltépik a teafiltert, és a teát a fűhöz keverik, így kevésbé érződik a szaga. Vagy éppen nedves törölközőt csavarnak a fejükre, a füstöt pedig a vécébe fújják, és gyorsan öblítenek. De amúgy az őrök általában nem szólnak a drogok miatt. Főleg ha csak fűről van szó, amitől lelazulnak az emberek. Gondolom, így nekik is könnyebb. Legalább nem kell nullától huszonnégyig verekedéseket leállítani meg a balhésokkal foglalkozni.

– Adnék neked is – szól oda Dadir –, de nem hagyom, hogy elbaszd az utolsó pár hetet! Hiszen már mindjárt kint vagy. – Egy kis ideig hallgat. – Nem éri meg – teszi hozzá.

Erre én is megrázom a fejem, bár nem látja.

– Tényleg nem – értek egyet. – De amúgy se kívánom.

Szinte látom magam előtt, ahogy Dadir bólint, ahogy mindig szokott. Dadir akkor se kezd hülyeségeket beszélni, ha éppen csend van. Vele az is oké, ha csak hallgatunk. Ez az egyik legfontosabb jele annak, hogy jóban vagy valakivel. Ha csak ülhetsz mellette csendben, semmi feszengés, és úgy érzed, hogy önmagadat adhatod. Ilyen eddig csak Elishával volt, már amikor még beszélő viszonyban voltunk. Elisha meg én haverok voltunk, amióta csak az eszemet tudom. Születésünktől fogva egy utcában laktunk, egy általánosba jártunk, és egy ideig egy középsuliba. Az első pillanattól jól kijöttünk. De nem csak ennyi; ő volt az egyetlen ember a világon, aki igazán megértett engem. Talán mert olyan közel laktak hozzánk, hogy látott meg hallott minden szarságot, amit apám csinált. És akkor egyszer csak elkezdtem neki beszélni erről az egészről. Egyszer annyira féltem hazamenni, hogy nagyon későig maradtam Elisháéknál. Rajta kívül senkinek nem beszéltem arról, hogy apám veri anyát. És hogy mennyire félek tőle, amikor bedühödik. Ez milyen már, félni a saját apádtól.

Aztán amikor a harmadik suliból is kirúgtak, és a speciális suliba kerültem, megismertem Clintont meg a haverjait, Abasst és Shaunt. Kicsit idősebbek voltak nálam meg Clintonnál. Velük is olyan… biztonságban lehettem. Korábban nem is ismertem ezt az érzést, majdnem olyan volt, mintha lenne egy második családom. De nem is csak az. Hanem hogy velük úgy éreztem magam, mintha valaki más lennék, még ha a lelkem mélyén tudtam is, hogy nem vagyok valaki más. Mintha egyszerre el tudtam volna felejteni azt a rengeteg baromságot. Ugyanakkor mégis más volt, mint Dadirral meg Leeshsel. Shaun meg a többiek előbb-utóbb mindig nekiálltak szívatni valakit, vagy begőzöltek valami miatt, és ha velük voltam, mindig azt éreztem, bizonyítanom kell. Ha például látnák most a falcolás nyomait, tuti, hogy engem is basztatnának. Hülyének néznének, vagy azt gondolnák, mekkora lúzer vagyok már, hogy ilyen marhaságot csinálok. Dadir teljesen más.

Most megint hallom, hogy Dadir köhög, és tudom, hogy gyorsan próbálja végigszívni a füves cigijét. Amúgy nem olyan nehéz ide becsempészni a drogot, telefont vagy egyebet, mint gondolná az ember. Valahogy mindig meg lehet oldani. Például van, aki egy kis lyukat ás a csövek mellett, és azon dugdossa be a cuccot. Vagy a látogatók segítenek neki. A Csalogány szárnyon az egyik csóka rávette a haverját, hogy drónnal reptessen be neki mindenfélét. Igaz, el is kapták őket. Általában ezt a herbál nevű cuccot csempészik itt be, mert azt nem veszik olyan könnyen észre. De én nem élek az ilyen szarokkal. Vannak itt jócskán olyanok is, akik függők. Ami tiszta agybaj, ha meggondolom, hogy korábban azt hittem, igazi függők csak felnőttek lehetnek, és a magam korabeliek, a tizenhat-tizenhét évesek nem. Pedig van, aki egyre jobban rácsúszik, gondolom, mert így egy időre elfelejtheti, hol is van.

Az ilyeneknek egyébként külön szárnyat tartanak fent, mert amint leszedik őket az anyagról, úgy üvöltenek, hogy az egész börtön zeng, és azt nagyon szar hallgatni.

Megint a téglafalnak döntöm a fejem.

– Mi volt az ügyvéddel? – kérdezem Dadirt. – Ma volt, ugye? – Nem mondok többet, mert igazából nem akarok kérdezősködni. Úgyis tudom a választ. És talán hülyeségnek hangzik, hiszen a benti életem meg a kinti világ is csak azt bizonyította nekem egész életemben, hogy hülyeség reménykedni, hogy jobb, ha egy percre se engedi meg magának az ember, mégis annyira szeretném, hogy Dadir bebizonyítsa, hogy nincs igazam. Az ember fel se fogja igazán, mennyire el van cseszve a rendszer, amíg bele nem kerül. De én legalább csináltam egy-két hülyeséget – ezért is landoltam itt, a Ryecroftban, Dadirnak viszont itt se kéne lennie.

– Á, csak ugyanaz a szar! – szívja meg a fogát. – Egy kibaszott elmebaj az egész. Az ügyvédem meg annyira töketlen, hogy nem igaz. Az életbe’ nem láttam ilyen béna alakot, komolyan. Csak pofázik, hogy ő mennyire próbálkozik. Hát akkor talán keményebben kéne próbálkozni. De a legszarabb, amikor azt mondja, „értem”. Hallod? Hogy ő érti! Érted a faszt, haver. Begurulsz a Merciden, eltöltesz itt egy negyedórát, aztán mész vissza gyorsan a Cheshire-be, a házikódba. És akkor azzal jössz nekem, hogy te „érted”? Menj a picsába, öreg! – Dadir most elhallgat. – Mondtam neki, hogy nem ő kapott életfogytot gyilkosságért, ártatlanul! Na, erre tudod, mit mond?

– Mit? – kérdezem.

– Elkezdi nyomni, hogy ha betöltöm a tizennyolcat, könnyen visszavihetnek Szomáliába. Hogy bedugnak ott egy börtönbe, mert most, hogy már elítélt bűnöző vagyok, nem számítok brit állampolgárnak. Akkor hogy a tökömbe fog látogatni a család? Kétéves korom óta itt vagyok Angliában… Ez az otthonom. Egész életemben ki se mozdultam Manchesterből, és akkor még ezt is el akarják venni? Mekkora genyóság már!

Dadir nagyot sóhajt, én pedig szinte érzem, milyen súly nyomja a vállát. Amióta csak ismerem Dadirt, a fellebbezéssel próbálkozik. Őszintén szólva nem is értem, hogy bírja ki ezt az egészet. Én tizennyolc hónapot is alig bírtam ki, de ha életfogytot kaptam volna olyasvalamiért, amit el se követtem… Szerintem bekattannék.

– Úgy néz ki, nem tudok mit csinálni – folytatja Dadir. – Ha megint elutasítják a fellebbezésemet, vén szaros leszek, mire kikerülök innen. Harminchat. De akkor is csak úgy fognak rám nézni, mint egy gyilkosra. Már ha egyáltalán itt kerülök ki, és vissza nem zsuppolnak Szomáliába. – Dadir elhallgat. – Ki a faszom hozza ezeket a törvényeket? – szakad ki belőle. – Mert az biztos, hogy nem embernek való!

Erre csak hallgatok. Dadir két éve van itt, és még tizenkilenc éve van hátra. Tizenkilenc! Amúgy teljesen igaza van, mert minél jobban próbálom megérteni ezeket a törvényeket, hogy mi történik a bíróságon, meg amikor idekerül az ember, annál kevésbé értem. Amíg le nem csuktak, addig nem is hallottam ilyenről, hogy csoportos felelősség. Ami fura, ugyanis itt jó sokan ilyen minőségben vannak itt. Dadir is. Amikor először mesélt nekem az egészről, azt hittem, csak hülyít, akkora baromságnak hangzott. Hogy lecsukhatnak gyilkosságért még akkor is, ha nem csináltál semmit. Ha nem öltél meg, nem sebesítettél meg senkit. És még az se számít, hogy nem is ismerted azt, aki tényleg elkövette. Elég, ha épp arra jártál, és kész.

Aztán elég hamar rájöttem, hogy Dadir az igazat mondja. Mert egy csomó sráccal találkoztam, akik így kerültek ide. Mindegyikük fekete, vagy legalábbis barna, és mind lakótelepiek. Mindig csoportban jönnek. Tíz-tizenöt srác, olyan velem egykorúak, vagy nem sokkal idősebbek, és mindet egyszerre ültetik le. Dadir elmesélte, hogy épp a közeli kajáldából jött haza, ahová járni szokott, amikor két srác, Lance meg Marlon, meg egy Yusuf nevű harmadik, balhézni kezdtek. Dadir még Lance-et meg Marlont is csak látásból ismerte a telepről, Yusufot meg előtte soha nem is látta. Szóval a két srác baszakodni kezdett Yusuffal, aztán kikergették a főútra, ahol halálra késelték. Ez a Marlon szúrta le. Még egy csomó szemtanú is volt, mert késő délután volt, és sokan épp munkából mentek haza.

És hiába ez a Marlon ölte meg Yusufot, a rendőrség tíz másik srácot is letartóztatott, akik épp arra jártak, vagy a kajálda közelében voltak, mint Dadir.

Azt mondták, hogy „előre kitervelt csoportos emberölés” volt.

Dadir semmi mást nem tett, csak odaköszönt Marlonnak. Semmi mást. Erre mire észbe kapott, már gyilkossággal vádolták. A tárgyalás előtt pedig még óvadék ellenében sem engedték ki. Aztán bevágták a Ryecroftba. A tárgyalása azon a zsír új bíróságon volt, amit vagy hárommillából építettek Manchesterben. Egyébként az enyém is ott volt. Egy hatalmas tárgyalóterem, amit állítólag direkt ilyen „csoportos” esetekre csináltak. Holott én, Dadir meg a többi srác, akiket a Ryecroftba küldtek azzal, hogy „társtettesek” vagyunk, még csak nem is tartoztunk egy bandába. De gondolom, ha már megcsinálták azt a kurva drága helyet a „csoportos” eseteknek, akkor kell hozzá csoport, nehogy már szégyenszemre üresen álljon az egész.

Dadir tárgyalásán az ügyész rákezdte, hogy Dadir volt az „őrszem”, és tőle tudta meg Marlon, hol van pontosan Yusuf, és ő figyelte azt is, vannak-e a közelben rendőrök. Aztán egy szemtanúról hadovált, aki állítólag látta, hogy Dadir odabólint Marlonnak, és hogy ez lett volna a jel, hogy szúrja le Yusufot. És hogy Dadir „veszélyes elem”, meg hogy „érzéketlen”, és az egész „előre ki volt tervelve”, meg ilyesmi, hiszen „Szomáliából jön”, így már kis korától hozzászokott a háborúhoz meg az erőszakhoz, úgyhogy neki nem nagy dolog egy ilyen késelés.

Még Dadir egyik drillvideójának a szövegét is felhasználták, és úgy gondolták, hogy ez épp elég bizonyíték arra, hogy Dadir bandatag, és felelős Yusuf haláláért. A bíróság előtt mindig az az érzése az embernek, hogy valami teljesen más sztorit kerekítenek ki arról, hogy ki vagy, vagy hogy milyen az életed, miért csináltad, amit csináltál, és hogy kerültél ide. Velem, Abass-szal meg Shaunnal ugyanezt csinálták. Fel sem ismertem magam az egész sztoriban, amit a tárgyaláson kieszeltek.

– Tudom – szólalok meg végül, mert lövésem sincs, mi mást mondhatnék. Hiszen akármit mondok, tök hülyén hangzik. Hogy máshogy is hangozna? De valamit mégis mondani akarok még, így hozzáteszem: – Sajnálom, tesó!

A szavak azonban üresek, mintha nem jelentenének semmit. Mit tudnék mondani, ami elviselhetőbbé teszi ezt az egészet? Ami vigasztaló lehet? Mondhatnám, hogy tarts ki, meg ilyesmi, de hát kitart. Meg különben is, itt bent láttam már, hogy van, aki kitartott, de hiába, nem ért vele semmit. Ha egyszer rád nyomják a „csoportos” vádat, olyan nincs, hogy visszavonják. Én legalábbis még nem láttam ilyet.

Dadir egy pillanatig hallgat.

– Hát mindegy, ez van – mondja aztán. Hallom, hogy nagyon el van keseredve. – Egy srác most jött az Ökörszembe – folytatja. – Ugyanígy járt, hallod? Ő meg még kilenc másik gyerek életfogytot kapott, valami cset miatt, amit a WhatsAppon folytattak.

– Mi van, bazmeg?! – kapom fel a fejem.

– Ja, eskü! – bizonygatja Dadir. – Cem mesélte. Valahova Manchester déli részébe valók. Frankón azért ültették le őket, mert arról cseteltek, hogy el akarnak kapni valami gyereket, aki megölte az egyik haverjukat. A gyereknek, érted, egy haja szála nem görbült, de az se számított. Hozzá se értek. Nem is terveltek ki semmit, csak így dumáltak cseten, ennyi. De érted, most ha az én haveromat ölik meg, hát én is pofáznék mindenfélét a cseten. Most ez mitől bűnszövetség?

– Ja, ha az én haveromat ölték volna meg, én se fognám be. De szerintem senki – bólogatok.

– Hát az az! És ami a legjobb – folytatja Dadir –, hogy az áldozat még csak nem is akar feljelentést tenni, érted? Az ügyészség erőltette a vádemelést. – Dadir most megint elhallgat. – Ez másik eset, de állandóan ugyanaz a történet. Hogy „bandatagok”, „bűnszövetség”, meg hogy „veszélyt jelentenek”, nem szabad szabadon hagyni őket… Ennek sose lesz vége, érted? Hogy csak úgy leültetnek, a vicc kedvéért. Csak mert megtehetik.

Dadir nagyot sóhajt, én meg a falnak döntve pihentetem a fejem az ablaknál. Ettől az egésztől elfog a félelem, hogy mi lesz az öcsémmel, Kiasszal. Mert most már az se elég, ha az ember „nyugton marad”, ahogy anya mondja mindig. Akkor is egykettőre bevarrhatják az embert, csak azért, mert mondjuk, a cseten írt valamit, odabólint valakinek egy gyorsétterem előtt, vagy lement egy videót a telefonjára. Az emberek el se tudják képzelni, hogy ennyi is elég lehet. Főleg ha úgy néz ki valaki, mint én vagy Dadir. Vagy ha telepi srác. Körülnézek a szűk kis cellában, ami tizennyolc hónapja az otthonom, és rettenetesen vágyom arra, hogy valami biztatót mondhassak Dadirnak. Hogy minden oké lesz, és igazságot fognak neki szolgáltatni, hiszen ilyen szarság egyszerűen nem történhet meg. Pedig Dadiré nem egyedi eset, mert ez nap mint nap megtörténik. És tudom, hogy nem is csak Manchesterben, hiszen Londonból, Nottinghamből, Birminghamből meg még Bristolból is jönnek a Ryecroftba.

– Micsoda rohadékság! – szólalok meg végül. – Fogalmam sincs, hogy mit tudnánk csinálni.

Dadir erre nem szól semmit, és nem tudom, azért, mert ugyanazt gondolja, mint én, hogy ugyan mit tudnánk csinálni. Két srác, akit leültettek… Ez az egész valahogy túlnő rajtunk, belekeveredtünk, de tehetetlenek vagyunk. Mit tudnánk csinálni?

Fogalmam sincs, Dadir még mindig ott áll-e az ablaknál, vagy már visszament az ágyához a cella másik végébe, mindenesetre hallgat. Én az ablakon át a fémkerítést bámulom, ami végigfut az egész börtön mentén. Nézem a Fürjet, az Íbiszt, az Ökörszemet, körülöttem a megszokott hangok. Ordítozás, kiabálás, dörömbölés a cellaajtón. Megpróbálok úgy hajolni, hogy lássam az eget az épület mögött. De hiába tudom, hogy ott van, nem látok belőle semmit. Csak téglákat meg rácsokat, és nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy hiába jutok ki innen nemsokára, akkor sincs semmi esélyem.

Ugyan milyen esélyt kaphat a magamfajta odakint?

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Köszönetnyilvánítás

Utószó

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 599 766 4

ISSN 2939-676X

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Teachers – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License