A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alexandra Lapierre: BELLE GREENE

Copyright © Editions Flammarion, Paris, 2021

Hungarian translation © Bíró Péter, Tóth Réka, 2025

Illusztrációk © Morgan Könyvtár és Múzeum, Belle da Costa Greene hagyatéka, magángyűjtemények

Cet ouvrage a bénéficié du soutien du Programme d'aide à la publication de l'Institut français.

Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási Programjának keretében jelent meg.

„A titkod maradjon rejtve mindenki előtt.”

Joruba jókívánság, Guineai-öböl

„Hadd áruljak el egy titkot, szerelmem. Ha továbbra is szeretsz, rá fogsz jönni, hogy mindazon dolgok ellenére cselekszel, amiket teszek, mondok és gondolok.”

Belle da Costa levele a szerelméhez, Bernard Berensonhoz,
a jeles művészettörténészhez és szakértőhöz,

1909 áprilisa

„Hogy mi a gond velem? Az, hogy kíváncsi vagyok. Hogy dolgozik bennem a csillapíthatatlan, az ellenállhatatlan – mondhatni, teljességgel őrült – vágy megismerni mindent. Megismerni az univerzumot, azaz az egész világot. Megismerni az embereket, az összes embert. Megismerni az érzéseket. Megismerni valamennyi emberi viszonyt, vigyen az akár a mennybe, akár a pokolba.”

Belle da Costa levele Bernard Berensonhoz,

1910 júliusa

„Én a naplómba írok le mindent, amit nem merek fennhangon kimondani – azokat az igazságtalan, szörnyűséges és botrányos dolgokat, amiket szórakoztatónak találok. Mert végső soron minden mögött, amit teszek és gondolok, ott bujkál valamiféle halvány mosoly.”

Belle da Costa levele Bernard Berensonhoz,

1910 júliusa

„Teljes sebességgel belém csapódott egy kóbor csillag… Fogalmam sincs, hogy milyen színű volt ez a tovasuhanó nap. Fekete? Bíbor? Vagy ahogy érzem, vakító aranyszínű? Akárhogy is volt, kész csoda, hogy még életben vagyok egy ilyen találkozás után!”

Bernard Berenson levele a barátjához, Neith Hapgoodhoz,

1911 nyara

Az olvasóhoz

Talán az olvasó is tisztában van azzal, hogy az alatt a két és fél évszázad alatt, amíg a rabszolgatartás intézménye fennállt az Egyesült Államokban, a gazdáik gyakran követtek el erőszakot a rabszolganőkön, akik aztán olyan félvér gyerekeket hoztak a világra, akik rabszolgasorban élték le az életüket.

A nyolc generáción át tartó keveredés során számtalan olyan rabszolga született, aki az egyenes hajával és világos bőrével az europid rassz sajátságait mutatta, így aztán amikor 1865-ben eltörölték a rabszolgaság intézményét, ezek az emberek a külső megjelenésüket tekintve egyáltalán nem – vagy alig valamiben – különböztek a fehér gazdáiktól.

A szintén 1865-ben lezáruló polgárháborút követően az amerikai törvények szavazati jogot és teljes jogú állampolgárságot adtak az egykori rabszolgáknak.

Tizenkét évvel később azonban (és egészen 1964-ig, a Civil Rights Acts aláírásáig) a törvénykezés visszanyeste ezeket a jogokat, és a népszámlálások során két csoportra osztotta a lakosságot: fehérre és színes bőrűre. Az „egy csepp szabály” alapján (amely leszögezte, hogy egyetlen afrikai ős is elegendő ahhoz, hogy valaki a „színes bőrűek” közé tartozzon) arra kötelezték a félvéreket, hogy feketének vallják magukat.

A XX. századnak ebben a szakaszában a szegregáció és a feketék elleni erőszak minden korábbinál súlyosabb mértéket öltött, és a félvérek számára, akiket a külső megjelenésük miatt akár fehérnek is lehetett nézni, nagy volt a kísértés, hogy áthágják a törvényeket, és az illegalitást vállalva, akár az életük kockáztatásával is átlépjék a bőrszín jelentette társadalmi határokat.

Az, hogy valaki fehérnek tekinti magát, miközben a törvény előtt feketének számít, olyan jelenség volt, amelynek mindenki számára egyértelmű, külön magyarázatra nem szoruló neve is volt a tengerentúlon: ez volt a „Passing” (azaz az „átlépés”).

Ha az olvasó szeretne többet tudni a Belle da Costa Greene családjáról, a korszakról, amelyben élt és az őt körülvevő, milliárdosokból, tudósokból, műgyűjtőkből álló hihetetlenül színes közegről, illetve az általa szenvedélyesen szeretett szakmáról, a könyv végén található fényképmellékletből és könyvészeti szószedetből tájékozódhat.

Úgy gondolom, felesleges külön hangsúlyoznom, hogy az afroamerikaiakat jelölő megnevezések nem tőlem, hanem a különféle történelmi dokumentumokból származnak, és hogy súlyos hiba lenne megszépíteni, megfosztani őket a brutalitásuktól, hiszen szervesen hozzátartoznak a korszak gyalázatos valóságához.

A könyv cselekménye tényeken alapul, és valamennyi szereplője valós személy.

Annak ellenére, hogy a regényt éreztem az egyetlen lehetséges formának Belle kalandokban, fordulatokban bővelkedő életének felidézésére, ragaszkodtam az általam ismert tényekhez és dátumokhoz. Az olvasónak tudnia kell, hogy még a legregényesebb jelenetek, a leganekdotikusabb események is az olaszországi, angliai és amerikai irattárakban végzett kutatómunka eredményeként kerültek bele a műbe, és hogy a legvadabb fordulatok is írásosan dokumentált tényeken alapulnak.

A. L.

Előhang A lepecsételt boríték

London, 1943 – a Courtauld Művészeti Intézet kutatási részlege

Dan Thomson, a régi festészeti eljárásokkal és a freskórestaurálással kapcsolatos kutatások vezetője lehorgasztott fejjel állt az íróasztala mögött azon az 1943-as késő augusztusi napon. Szomorú hírt kapott. Az egyik Londonban tartózkodó amerikai védence, az amerikai légierő Angliában állomásozó fiatal pilótája, meghalt. Nem egy bevetésre induló bombázó fedélzetén érte a halál, hanem golyót röpített a fejébe még augusztus 3-án. Robert Mackenzie Leveridge-nek hívták, de mindenki csak Bobbie Leveridge-ként szólította és emlegette. Huszonnégy évet élt csupán. Az egyik legelbűvölőbb fiatalember volt, akivel Dan valaha is találkozott, ráadásul a kolléganőjének és nagyon közeli barátjának, a New York-i Morgan Library igazgatónőjének az unokaöccse, akit a híres-neves Belle da Costa Greene örökbe is fogadott és a rajongásig szeretett.

Az utolsó eltávozása során, júniusban Bobbie Dannél szállt meg, és szokás szerint még a Courtauld Intézetbe is ellátogatott. Mielőtt visszaindult volna az állomáshelyére, Bobbie hirtelen visszafordult a lépcsőn. Egy borítékot vett elő a zsebéből, és felé nyújtotta.

– Szeretném önre bízni ezt a levelet.

Dan kissé csodálkozva és megilletődötten nyúlt utána. Azt hitte, hogy Bobbie a végrendeletét bízza rá arra az esetre, ha lelőnék a gépét.

– Be fogom tenni a széfbe – bólintott.

– Ne! Azt szeretném, ha most azonnal elolvasná – mondta Bobbie, azzal leszaladt a lépcsőn, szinte elmenekült.

Dan nem volt az az érzelgős fajta, de mégis hosszan nézett utána, figyelte, ahogy eltűnik a Portman Square fái között. Magas volt, és a katonasapka alatt is szőkén fénylő hajával, a hatalmas, mégis finom, szinte áttetszően fehér kezével úgy nézett ki, mint egy költő vagy mint egy hős; maga volt a megtestesült ifjúság, bátorság és szépség.

Dan kissé elérzékenyülve gondolt azokra a csatákra, amelyek a fiúra vártak. Megfordította a borítékot. Nem volt rajta bélyeg, csak egy „908-as vizsgálatra” feliratú címke, tehát az Amerikából érkező küldeményeket szűrő angol szolgálat már felnyitotta. Címet sem látott, a címzett nevét azonban gömbölyű, nőies betűkkel írták rá a borítékra: „Robert M. Leveridge hadnagy részére, Mrs. Stevens címén”.

Mivel illetlenségnek érezte, hogy elolvasson egy olyan nem neki címzett levelet, amit egy hölgy írt, Dan nem merte kinyitni, és végül – ahogy azt eredetileg is tervezte – betette inkább a széfjébe.

Most pedig Bobbie már halott volt.

„Egy elborult pillanatában önmaga ellen fordította a fegyverét, és azzal oltotta ki az életét” – állt a Hadügyminisztérium levelében.

Mi kényszeríthette arra ezt a fiút, akitől távol állt az őrület minden formája, aki – éppen ellenkezőleg – józan volt és makkegészséges, hogy golyót röpítsen a saját fejébe?

Tökéletesen felfoghatatlan volt az egész.

Ráadásul Dan két hónappal korábban találkozott vele, és nem látta, nem érzékelte rajta a kétségbeesésnek semmiféle jelét.

Persze ott volt az a furcsa jelenet a levéllel, amit Bobbie azzal bízott rá, hogy azonnal olvassa el.

Lehet, hogy megelőzhette volna a tragédiát, ha megteszi?

Dan Thompson komor léptekkel a labor széfjéhez ment, elővette a borítékot, majd visszatelepedett az íróasztalához, feltette a szemüvegét, és széthajtogatta a borítékban lapuló négy papírlapot. Mivel a színükre és a visszájukra is írtak, a levél összesen nyolcoldalas volt. Dátum nem volt rajta, csak egy fejléc: Madison Avenue 995.

„Kedvesem, képtelen vagyok úgy írni, hogy ne folyton azokra a butaságokra lyukadjak ki, amik azt jelentik, hogy Szeretlek…”

Egy nő által írt levél hevert előtte, mégpedig egy szerelmes levél. Valószínűleg Bobbie menyasszonyának, annak a Ninának a legutóbbi leveléről volt szó, akibe őrülten szerelmes volt a fiú.

Ahogy tovább olvasott, Dant lassanként valamiféle furcsa nyugtalanság fogta el. Az ifjú hölgyet zavarosnak, negédes szavait pedig meglehetősen ostobának érezte, de az affektált bevezető semmiség volt a folytatáshoz képest. Akadtak olyan bekezdések, amiket többször is el kellett olvasnia, hogy megértse őket.

Az, amit ez a magát tiszta fajú fehér lányként meghatározó menyasszony írt a vőlegényének; az, amit ez a nő írt ennek a fiatalembernek, ennek a fronton harcoló katonának, tulajdonképpen felfoghatatlan volt.

Azt írta a lány, hogy amióta tavaly ő is megtudta azt a „dolgot”, amire az apja egy rövid nyomozást követően jött rá, és ami ellehetetlenítette a kettőjük életét, ő úgy érzi, hogy nekik nincs már közös jövőjük.

Ő azonban hűséges típus, és mégis hozzá fog menni Bobbie-hoz, de csak abban az esetben, ha kasztráltatja magát.

A lány szerelmetes hévvel hozzátette még azt is, hogy Bobbie-nak akkor is kasztráltatnia kell magát, ha végül mégsem házasodnak össze. Ezzel azért tisztában vagy, ugye, kedvesem?

Dant a hányinger környékezte.

A lány azt is megírta, hogy képtelen elviselni a gondolatot, hogy Bobbie miatt nem lehet gyereke, hogy nem ismerheti meg az anyaságot, következésképpen Bobbie-nak bele kell egyeznie abba, hogy ő egy névtelen spermadonorhoz forduljon.

Hosszan fejtegette, mennyire tart attól, hogy Bobbie rosszul fog bánni a nem tőle fogant gyermekekkel, és követelte, a fiú már most esküdjön meg, hogy a sajátjaként fogja szeretni őket.

Hozzátette még azt is, hogy annyira undorodik attól, hogy a bankár John Pierpont Morgan nigger szajhájának – Bobbie imádott nevelőanyját, Dan régi barátnéját, Belle da Costa Greene-t emlegette így – a pénzéből éljen, hogy a Bobbie-tól kapott összes ajándékot is mocskosnak érzi, és annyira felzaklatja a gondolat, hogy neki esetleg érintkeznie kell ezzel a nőszeméllyel, hogy bele sem mer igazán gondolni, mi lesz, ha Bobbie a jövőben is találkozni akar majd vele.

Hiába undorodott, hiába volt dühös, Dan kényszerítette magát, és tovább olvasta a levelet.

A lány közölte, tisztában van azzal, hogy Bobbie mennyire kötődik a nagynénjéhez, mégis arra kéri, hogy fontolja meg a vele való szakítás lehetőségét, hogy a gyermekeiknek ne kelljen majd olyan megjegyzéseket hallaniuk, amilyeneket ő naponta kénytelen elviselni a jobb társaságban. Ott márpedig arról beszélnek, hogy a Morgan Library híres igazgatónője hiába tűnik fehérnek a hiszékenyek szemében, hiába tette hozzá a nevéhez a jól csengő Da Costa tagot, és hiába állítja, hogy egy portugál arisztokrata család sarja – ami megmagyarázná a sötét hajzatát és a kreol bőrét –, csak söpredék, egy néger szuka.

A lány hangsúlyozta, hogy a szóbeszéd több, elfogulatlan forrásból is terjed.

Végül könyörgött Bobbie-nak, hogy minél hamarabb válaszoljon az ő drága apukájának a levelére, mert így Apus csak arroganciaként és a felelősségérzet tökéletes hiányának a bizonyítékaként értelmezheti Bobbie hallgatását, és ez a két dolog Apus szerint annak a fekete fajnak a jellegzetes vonása, amelyhez Bobbie is tartozik.

Dan levette a szemüvegét.

Ez volt hát az a „dolog”, amiről Bobbie-nak egészen tavalyig fogalma sem volt, a „dolog”, amit a legutóbbi szabadságán tudott meg New Yorkban.

Hiába a szőke haj, a kék szem, a világos bőr, Robert M. Leveridge fekete volt.

Az Egyesült Államok nem ismert tréfát ebben a kérdésben. A törvény értelmében – függetlenül attól, hogy a vérségi kötelék hosszú generációkkal korábbra vagy a közelmúltra nyúlt vissza – egy, egyetlenegy afrikai ős elég volt ahhoz, hogy a leszármazottai színes bőrűnek számítsanak, és kötelesek legyenek magukat hivatalosan is akként nyilvántartatni. Azok, akiknek az ereiben akár csak egyetlen csepp fekete vér is csordogált, mindörökre „négernek” számítottak. Ez volt a kegyetlen One-Drop Rule, az „egy csepp vér” szabály, amiből aztán a szegregáció, a faji megkülönböztetés és a fajüldözés szégyenteljes eseményei következtek.

Dan Thompson azonnal felfogta, hogy mekkora megrázkódtatást jelenthetett a Park Avenue kiváltságos világában felcseperedő, a Harvardon tanuló fiatalembernek (akiben persze ott munkált a kasztja összes szokása és előítélete) azzal szembesülnie, hogy az ősei afroamerikaiak voltak, hogy miféle válságba sodorhatta a származásával kapcsolatos felfedezés.

Dan azt is azonnal megértette, hogy ha Bobbie titka kitudódott volna, annak komoly következményei lettek volna a fiatalember katonai szolgálatára nézve is. Ha a katonai hatóságok megneszelték volna, hogy Leveridge hadnagy egy színes bőrű tiszt, azonnal elszakították volna a bajtársaitól, eltávolították volna az ezredétől, és átvezényelték volna egy fekete egységbe harcolni.

Amikor azt kérte tőle, hogy haladéktalanul olvassa el azt a gyalázatos levelet, Bobbie meg akarta vele osztani az életét romba döntő tragédiát.

Bobbie a bizalmába akarta avatni, Dan nem viszonozta a gesztust, és nem élt a kínálkozó lehetőséggel.

És most mi legyen? Mit kellene tennie?

Dan Thompson jó néhány napon át őrlődött… Égesse el a levelet? Hogy tehette volna? Ez a levél, amit Bobbie két hónappal az öngyilkossága előtt bízott rá, magyarázattal szolgált a halálára. Valamiféle végrendelet volt, amit egész egyszerűen képtelenség lett volna megsemmisíteni.

Mutassa meg a levelet Belle-nek, Bobbie nevelőanyjának, akihez régi barátság fűzi, és aki nyilván éppen egyre csak őrlődik, és a szeretett unokaöccse öngyilkosságának okait találgatja? A szerencsétlen asszony már így is szívrohamot kapott a hír hallatán, de ha elolvasná ezt a gyalázatos papírt, abba nyilván menten belepusztulna.

Amúgy pedig teljesen felesleges lett volna egy efféle sértéssel is súlyosbítani a fájdalmát… A drága Belle mindig is mélyen hallgatott, és igyekezett összezavarni, eltüntetni a múltjával kapcsolatos nyomokat. Dan érezte, hogy nem teheti ki efféle megaláztatásnak, hogy nem kerülhet az asszony kezébe a levél, amelyben őt magát is „Morgan nigger szajhájaként” emlegetik.

Belle nem tudhatja meg, hogy ő ismeri a származása titkát, mert azt nem élné túl a barátságuk. Hogy fogadná a hírt, hogy Dan tudja azt, amit az asszony senkinek, még az unokaöccsének sem akart elárulni?

Annyira nem, hogy inkább vállalta azt az iszonyú kockázatot, hogy Bobbie ennek az ostoba kis rasszista dögnek a szájából tudja meg az igazságot.

Hosszas őrlődés után, Dan végül úgy döntött, hogy nem tesz semmit. Pontosabban felhívta az ügyvédjét, és a következőket íratta bele a végrendeletébe:

„A boríték egy olyan dokumentumot tartalmaz, amelynek tartalmát csak és kizárólag kedves barátnőm, Belle da Costa Greene ismerheti meg.

Mivel leghatározottabb kívánságom, hogy az írást csak ő láthassa, arra kérem a végakaratom végrehajtóit, hogy tegyék meg a szükséges lépéseket annak érdekében, hogy az általam viaszpecséttel ellátott borítékot lezárt állapotban adják át Greene kisasszony saját kezébe.

Ha Greene kisasszony időközben elhalálozna, vagy bármiféle egyéb okból képtelen lenne átvenni a borítékot, kérem, ne adják át azt sem a végrendelet végrehajtóinak, sem a gyámjainak, sem a képviselőinek, hanem semmisítsék meg.

Ezennel kijelentem, hogy a boríték tartalma a saját tulajdonomat képezi, és nem tekinthető a hagyatékom részét képező vagyontárgynak.

Kelt 1944. január 9-én, Londonban”

Dan Thompson ezek után vett egy nagy méretű, a Courtauld Művészeti Intézet fejlécével ellátott borítékot, belecsúsztatta azt a kisebb borítékot és a levelet, amelyet Bobbie adott át neki, két viaszpecséttel lezárta az egészet, majd a biztonság kedvéért még rá is írta:

„Ez a levél csak a halálom után nyitható fel csak és kizárólag miss Belle da Costa Greene (33 East, 36. utca, New York, N. Y., USA) keze által.”

Mielőtt két helyen is rácsöppentette volna a forró viaszt, és rányomta volna a Courtaud Intézet pecsétjét, néhány kézzel írt sort csúsztatott a borítékba:

„Drága Belle,

a boríték tartalma egy nemes lelkű fiú halálát okozta. Igazságtalan lenne azt mondani, hogy öngyilkos lett. Nem, ez a levél ölte meg.”

Végül bezárta az iratot a széfbe, hogy – akkor még úgy gondolta – mindörökre megőrizze a titkot.

Tartalom

Az olvasóhoz

Előhang: A lepecsételt boríték

1. könyv: Túl fekete a fehéreknek, a feketéknek túl fehér (1898–1908)

1. Fekete (1898–1900)

2. Fehér (1903–1904)

3. Ez a fenséges kaland… (1904–1905)

4. A hófehér márványpalota (1905–1908)

II. könyv: A napra lehet nézni (1908–1910)

5. Az évszázad fogása (1908–1909)

6. Szívem leghőbb vágya (1909. január – 1910. augusztus)

7. Annyira izgalmas! (1910. augusztus–szeptember)

III. könyv: A lelkem mélyén (1910–1924)

8. Attól a naptól kezdve, amikor Londonba mentem nélküled (1910 októbere – 1911 augusztusa)

9. Élni és élni hagyni (1911 augusztusa – 1913 márciusa)

10. Összetört a szívem, oda az életem (1913. április – 1914. január)

11. Vágyak: kísértések (1914. január – 1924. február)

Epilógus: Morgan nigger szajhája

Mi történt velük a későbbiekben?

Függelék

Az utazóláda titka

Utószó

Könyvgyűjtők kisszótára

Képmelléklet

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Hernád Imre

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 053 7

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

ISBN 978 963 620 384 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

IBM Plex Sans Condensed – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License