A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gill Hornby: Miss Austen

Century, Great Britain, 2020

Fordította: Szabó Luca

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Gill Hornby 2020

Map © Darren Benner

Hungarian translation © Szabó Luca, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-148-0

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Hollynak és Matildának

„A férfiak mindig előnyben voltak velünk szemben, elmondhatták a maguk történetét… a toll is az ő kezükben volt.”{1}

JANE AUSTEN

Meggyőző érvek

A CSALÁDOK

Austenék

GEORGE AUSTEN tisztelendő úr, Steventon lelkésze, valamint felesége, Austen asszony (Cassandra): a párnak nyolc gyermeke született, egyikük, aki apja nevét örökölte, George, sérült volt, és a családtól távol élt. A többiek:

James követte az apját Steventon lelkészeként. Első felesége halála után elvette Mary Lloydot. Három gyermeke született: Anna, James-Edward és Caroline.

Edwardot tizenéves korában gazdag rokonok fogadták örökbe, és földbirtokos nemesként élt. Felesége ELIZABETH volt, és tizenegy gyermekük született. Legidősebb lánya, FANNY apai nagynénjei, CASSANDRA és JANE kedvenc unokahúga volt.

HENRY előbb katona volt, majd bankár, végül plébános. Fivérei közül a legokosabb és leginkább világias gondolkodású, ő segített Jane-nek kiadót találni, később az ügynökeként működött.

CASSANDRA, akit családja Cassynek vagy Cassnek szólított, Tom Fowle jegyese volt. Később a nővére irodalmi hagyatékának gondozójaként tevékenykedett.

FRANCIS, a családban Frank, csatlakozott a haditengerészethez, tengernagy lett belőle, később lovaggá ütötték. Miután elhunyt első felesége, akitől tizenegy gyermeke született, elvette MARTHA LLOYDot.

JANE hat regényt írt, ezek közül kettő csak a halála után jelent meg. 1817 júliusában hunyt el.

CHARLES szintén tengerész volt.

Fowle-ék

THOMAS FOWLE TISZTELENDŐ ÚR, Kintbury lelkésze és felesége, FOWLE ASSZONY (JANE). Négy fiuk született:

FULWAR CRAVEN követte apját Kintbury lelkészeként, és ELIZA LLOYDot vette feleségül. Három fiuk született és három lányuk, MARY-JANE, ELIZABETH és ISABELLA.

TOM eljegyezte Cassandrát.

WILLIAM a hadseregben szolgált orvosként, CHARLES ügyvéd volt. Mindketten fiatalon hunytak el.

Lloydék

ELIZA FULWAR CRAVEN FOWLE felesége volt.

MARTHA, aki Cassandra és Jane Austen közeli barátja volt, idősebb korában Frank Austenhez ment feleségül.

MARY James Austen felesége volt.

– Arra induljunk!

Betette a kertkaput a lány mögött, és a szilfasor felé intett. A lány szorosabbra húzta magán a kendőjét, és mélyen belélegezte a friss levegőt. 1795-öt írtak, és elérkezett az első igazán tavaszias nap. A tölgyfa tetején a madarak megkönnyebbülten csiviteltek, az ágak lassan rügyezni kezdtek. A fiatalember és a lány együtt indult felfelé a parókia mögötti emelkedőn, átléptek a sövény közti foghíjon, és ott, a családjaik kíváncsi tekintetétől távol, az ifjú megfogta a lány kezét.

– Szerelmem! – kezdte Tom. Cassy elmosolyodott. Végre elérkezett a pillanat! Milyen rég várta már! – Ó… – Elhallgatott, mintha hirtelen félénkség kerítette volna hatalmába. – Gondolom, már tudja, mit készülök mondani.

– Tudnám? – A lány bátorítóan tekintett rá. – Nos, bármi is az, nagyon szeretném hallani. Kérem, folytassa!

Az ifjú tovább beszélt. Nem volt választékos a vallomás, noha elég ideje volt megfogalmazni. Néha kissé vontatottá vált – már azóta szereti őt, nos, nem is emlékszik, mióta… Cassy az egyetlen nő, akivel valaha is meg akarná… ööö… osztani – és így tovább, de a lányt attól még elbűvölte. Olyan volt ez a vallomás, mint amit Tom drága személyétől várhatott, egyszerre csodálatos és hétköznapi, mint általában az ilyen pillanatok. Amikor már a megfelelő, sőt az oda nem illő szavak is cserbenhagyták, Cassy elhatározta, hogy megkíméli a további küszködéstől. Megcsókolták egymást, és a lány egész testét átjárta a… Mi is volt az pontosan? Igen – az elégedettség érzése. Ez volt a sorsa. Révbe ért.

Egy darabig még sétáltak, ő Tomba karolt, és megvitatták eljegyzésük feltételeit. Valójában csak egyetlen aggasztó részlet merülhetett fel: a hosszú jegyesség. Persze meg kellett említeni a rettegett szavakat is: „kétszázötven font” és „évente” – milyen nagyon fárasztották mindkettőjüket! Attól még ki kellett őket mondani. Tom türelmet kért Cassytől, aki gondolkodás nélkül ígéretet tett neki. A lány még csak huszonkét éves volt, még évekig ráértek. Cassyről mindenki tudta, hogy egyik legfőbb erénye a türelem. Visszafordultak, és a ház felé indultak, hogy az otthoniakkal is megosszák az örömteli hírt.

Olyan túláradó örömmel fogadták a bejelentésüket, amelynél többre nem is vágyhattak volna, noha senki sem színlelt meglepetést. Hiszen a steventoni Cassandra Austen kisasszony és az ifjú, kintburyi Tom Fowle tiszteletes úr eljegyzését már jóval azelőtt tényként kezelte mindenki, hogy a fiatal pár eldöntötte volna. Végtére is tökéletesen összeillettek, és tudható volt, hogy házasságuk nagy örömet hoz majd mindenkinek. Így hát csak ez lehetett a jövőjük, az egyetlen lehetséges kimenetel.

A világmindenség erre már évekkel előttük rábólintott.

I. FEJEZET

Kintbury
1840 márciusa

– Austen kisasszony! – szólalt meg a háta mögött egy hang. – Elnézést kérek. – A nő megfordult. – Nem tudtam, hogy itt van.

Cassandra mosolyt erőltetett az arcára, de el sem mozdult a parókia lépcsőjéről. Szerette volna, ha magával ragadja a kitörő öröm – valahol mélyen megmozdult benne ennek távoli, ismerős érzése –, de a fáradtságtól mozdulni sem tudott. Vén csontjait chawtoni otthonától egészen idáig rázta a lovas kocsi, és a folyó felől fújó, hideg széltől átfázott. A csomagjai mellett állva figyelte a közeledő Isabellát.

– Fel kellett mennem a sekrestyébe – szólt Isabella, miután kiért a templom udvarából. Világ életében apró, színtelen figura volt, és most, természetesen, a hozzá nem illő, fekete ruha tovább rontott szegény teremtés megjelenésén. – A kötelességeim megmaradtak… – Árnyékként mozgott a kankalinokkal pettyezett, zöld háttér előtt. – Rengeteg kötelességnek kell eleget tennem. – Az egész alakban egyedül az őt kísérő kutya volt figyelemre méltó. Noha a hölgy mondandóját bocsánatkérésnek lehetett venni, feltűnően ráérősen lépkedett. Még az apró kaviccsal felszórt úton ballagó Pyramus is a kelletlenség mintaképe lehetett volna, ahogy húzta tappancsait.

Cassandra gyanította, hogy nem látják szívesen, és, ha ez így volt, csak magát hibáztathatta. Egyetlen vénkisasszonynak sem volna szabad tovább élnie, mint ameddig mások hasznára lehet. Ez egyszerűen modortalanság. Hívatlanul érkezett, és Isabella nélküle is nehéz helyzetben volt. Kínos volt a találkozás, de ezt meg lehetett érteni. Azért legalább a kutyától elvárt volna némi lelkesedést.

– Drágám, milyen kedves tőled, hogy fogadsz. – Átölelte Isabellát, aki maga volt a hűvös udvariasság. Azután megsimogatta Pyramust, noha sokkal jobban kedvelte a macskákat.

– De hát senki sem nyitott ajtót önnek? Nem csengetett?

Természetesen csengetett. Nagy hűhóval, postakocsin érkezett, így senki figyelmét sem kerülhette el. A kocsis csengetett egyszer, majd még egyszer. Cassandra rengeteg embert látott: taligán egyensúlyozó napszámosokat, akik a földekről tértek haza, egy csapat fiút, akiknek térdig vizes volt a nadrágja, és vödrükben egy gőtét vittek. Szeretett volna beszédbe elegyedni velük, mert rajongott a gőtékért, és még náluk is jobban az ártatlan játékba belemerült kisfiúkért, de mintha észre sem vették volna őt. A házra mély csend ereszkedett, noha Cassandra biztosra vette, hogy a nehéz természetű szobalány… Mi is a neve? Az emlékezőtehetsége, amely világ életében bámulatos volt, az utóbbi időben mintha kissé megkopott volna, igaz, csak a szélein. Mindenesetre Cassandra biztosra vette, hogy a szobalány pontosan tisztában van vele, hogy ő megérkezett.

– Rosszkor jöttem. Ó, Isabella! – Cassandra kitárta a karját, és a fiatalabb nő szemébe nézett. – Hogy érzed magad?

– Nehéz nekem, Cassandra. – Isabella szeme kivörösödött. – Igazán, rémesen nehéz. – Igyekezett erőt venni magán, és hamarosan visszanyerte nyugodt külsejét. – Mit gondol, milyen a régi falu? Körülnézett már a környéken?

– Pontosan olyan, mint mindig is volt. Drága, jó Kintbury…

Cassandra életében negyvenöt éven át játszott kiemelt – ismerős, gyakorta szomorú, de mindig is szeretett – szerepet a parókia. Fehér, kétemeletes épület volt, barátságos homlokzata keletre, az ősrégi falu felé nézett. Egyik oldalán a Kennet folyóig ért a kert, másik oldalt a román stílusú templomig emelkedett. Ott állt tanúságaként mindennek, ami Cassandra számára értéket képviselt: a családnak, a hivatásnak, az egyszerű, őszinte, jó életnek. Számára mindennél értékesebb volt az angol építészetnek ezen boldog példánya – Godmershamet, Stoneleigh-t, de még Pemberley-t sem becsülte többre nála. Mindazonáltal szívesen átlépte volna már a küszöböt – jó lett volna már leülni a tűz mellé, és megmelegedni.

– Bemehetnénk?

– Természetesen. Hová tűnt mindenki? Hadd vegyem ezt el! – Isabella az idősebb hölgy kezében tartott, kis, fekete utazótáskáért nyúlt.

– Köszönöm, erre semmi szükség. – Cassandra magához szorította a csomagját. – De a bőröndöm…

– Bőröndje? Ó! – Isabella arca továbbra is sápadt volt, és nem ültek ki rá érzelmek. Átható, kék szemében csillogott az értelem. – Az én hibám. Túlságosan lefoglaltak a gondolataim. – Felszaladt a szemöldöke. – És csak tegnap érkezett meg a levele. Hát nem különös?

Egyáltalán nem volt az – sőt teljességgel szándékos volt. Cassandra még soha életében nem követte el azt az udvariatlanságot, hogy bárhová is bejelentés nélkül érkezzen, de ezúttal egyszerűen nem volt más választása. Halványan elmosolyodott.

Mivel magyarázatot nem kapott, Isabella így folytatta:

– Nem egészen értettem, meddig marad. Egy darabig nálunk időzik?

Most már nyilvánvalóvá vált, hogy Isabella nem örül a látogatásnak. A gyengéd, csendes külső mögött feltehetőleg erősebb jellem bújt meg, amely nem sűrűn tört felszínre. Cassandra mégis addig tervezett maradni, amíg csak szükséges. Eltökélte, hogy nem megy el, amíg nem teljesítette a küldetését. Mormogott valamit arról, hogy talán továbbutazik majd egy unokaöccséhez, és kissé eltúlozta a rá nem jellemző, időskorra fogható határozatlanságot.

– Fred majd beviszi a bőröndjét. Kérem. – Isabella az ajtó felé intett, amely azonnal kitárult. – Ó, hát itt van, Dinah.

Tessék, Dinah. Ezt megjegyzi. Dinah-ra még szüksége lehet.

– Austen kisasszony érkezett hozzánk látogatóba.

Dinah kelletlenül, alig láthatóan biccentett.

– Kerüljünk beljebb!

Cassandra legelőször fiatal hölgyként lépte át ezt a küszöböt. Akkoriban még magas és karcsú volt, sokan – kedveskedve – csinosnak is mondták. Csak az eltelt idő tréfálja meg, vagy valóban legszebb, kék ruháját viselte akkor? Akkor egy egész család sietett üdvözölni őt, és mögöttük csak úgy nyüzsögtek az izgatott, őt csodálattal figyelő szolgálók. Mozdulatlanul állt, lenyűgözte az élmény – micsoda hatalom rejlett a rangjában! Micsoda ereje volt annak a pillanatnak!

Ó, még most is belenézett időnként a tükörbe, ha ez elkerülhetetlen volt. Tudta, hogy ma már senki sem nevezné karcsúnak, inkább szikárnak. Gerince, amely valaha tökéletesen egyenes volt, meghajlott, megrövidült. Arca olyannyira lesoványodott, hogy valaha büszke orra – a Leighek orra, a távoli arisztokrácia bizonyítéka – leginkább egy közönséges varjú csőrére emlékeztetett. És azok az emberek, akiket szeretett, már mind elmúltak – ahogyan ő maga is közel járt az elmúláshoz. Akik ma fogadták, szegény Isabella, a nehéz természetű Dinah és Fred, aki éppen most csoszogott át a hallon, és morogva húzta maga után a bőröndöt, természetesen ismerték élettörténete tényeit, de fogalmuk sem volt mindennek igazságáról. Mégis kivel fordulna elő, hogy egy idős hölgyre pillant, és meglátja benne a valaha volt, ifjú hősnőt?

Beléptek a széles, fával burkolt hallba. Cassandra alázatosan követte őket, de amint körülnézett, úrrá lett rajta a rémület. Az elegáns, kőből épített kandallóhoz lépett, és megkapaszkodott benne. Elborzadva jártatta körbe tekintetét a helyiségen.

Hallotta Dinah mormogását.

– Édes Istenem, kegyelmezz nekünk! Még csak most állított be, és már elveszítette az érzékelését. Mintha nem lenne elég bajunk.

Isabella azt súgta neki:

– Talán csak a bánat vagy más érzelem kerítette hatalmába. Végtére is valószínűleg most jár itt utoljára.

Cassandra okosabb volt annál, hogy feleljen nekik. Úgy beszéltek, mintha nem hallaná, ahogy azt a fiatalok oly gyakran teszik az idősebbekkel. Mintha őt mellbe vághatná akár a bánat, akár más érzelem, amikor évtizedek óta állandó kísérői! Nem. Nem azért kapkodott levegő után, és a keze sem azért remegett, mert ez volt az utolsó látogatása, hanem azért, mert attól tartott, túl sokáig halogatta. A házon máris eluralkodott a káosz, és sok tárgy már eltűnt.

– Drágám, biztos benne, hogy jól érzi magát? – Isabella megenyhülve ragadta meg a könyökét, hogy rátámaszkodhasson.

Amióta Cassandra az eszét tudta, Fowle-ék jótevőjének, Lord Cravennek arcképe mindig is a kandalló fölött lógott. Most eltűnt.

– Túlságosan kimerítette a kocsiút. – Isabella olyan hangosan mondta ezt, mintha egy félkegyelművel beszélne, és közben kioldotta a Cassandra álla alá kötött masnit. – Nagyon hosszú volt ez az út ebben a hidegben. – Levette a főkötőjét. Onnan, ahol most állt, Cassandra belátott a dolgozószobába, amelynek polcai már kiürültek. Mely könyveket vitték el? Jane összes műve megvolt nekik. Kihez kerültek?

– Ezek szerint egyedül jött. Nem lehet nem észrevenni. – Dinah mögötte állt, lesegítette róla köpönyegét.

A még el nem mozdított bútorok nyomorúságosan festettek, megalázottnak tűntek, mint a rabszolgák a rabszolgapiacon.

– Talán kimenőt kapott a szobalánya – vélte Isabella.

– És akkor ki fogja gondját viselni, ha szabad kérdeznem? – Dinah a karjára terítette a ruhadarabot. – Nyilván én, időmből kitelik.

Egy lelkész nélkül maradt parókia mindig szomorú látvány volt. Cassandra gyakrabban volt szemtanúja az ilyesminek, mint a legtöbben, mégis minden alkalommal megrendítette. Fowle-ék három generáció óta éltek ebben a házban. Apáról fiúra szállt – mind jó lelkészek voltak, és mindegyiküket nagyszerű asszonyokkal áldotta meg az ég –, de ez a lánc most megszakadt. Isabella édesapja elhunyt, és a fivérei nem vállalták a feladatot. Kétségkívül megvolt rá az okuk, és Cassandra remélte, nyomós indokkal pazarolják el a családi örökséget.

Az egyházi hagyomány két hónapot engedélyezett a család maradékának arra, hogy kiürítse a házat a következő lelkész számára. És, noha ez sehol sem szerepelt leírva, az egyházi hagyomány a jelek szerint mindig is a parókia asszonyaira számított ezen feladat végrehajtásában. Szegény Isabella. Végtelenül szomorú, nyomorúságos, vesződséges küldetés várt rá – mindössze két hónap alatt kellett kipakolnia a házat, amely kilencvenkilenc éven át volt a családja otthona! Természetesen azonnal hozzá kellett látnia. De akkor is, Fulwar Craven Fowle tiszteletes úr még csak néhány hete hunyt el. Cassandra jött, amint lehetett. Megdöbbentette, hogy a munka máris ilyen jól halad.

Ha belegondolt, hogy az út, az a fárasztó, kényelmetlen, arcpirítóan drága út talán meg sem érte! Ha belegondolt, hogy talán már nincs is itt, amiért jött!

Cassandra émelygett és szédült. A kedves Isabella hátrasimította a haját – nyilván zilált lehetett –, és átvezette a hallon.

A kintburyi szalon egyszerű szépségű helyiség volt: tökéletes kocka, mélysárga falak, amelyek beszívták a lenyugvó nap sugarait. Mindkét oldalon vízre néztek az ablakai: egy helyben állva lehetett figyelni a folyó halászait és a csatornán keletre és nyugatra sikló bárkákat. Rendesen ez volt Cassandra egyik kedvenc helye, elégedettséggel töltötte el a lelkét. De azon a napon idegesen, zaklatottan közeledett felé, és rettegett, mi vár ott rá.

Feleslegesen aggódott. Amint belépett, mielőtt még cipője a szőnyeget érintette volna, máris biztonságban érezte magát. A légkör nyugodt volt, még a levegőben sem érződött semmi zavar. Minden bútor ott volt, ahol mindig is. Tehát mégsem késett el! A megkönnyebbüléstől kis híján összecsuklott a térde. Isabellához fordult, és rögtön visszanyerte lélekjelenlétét.

– Nos, vacsora előtt felfrissíteném magam.

Cassandra magában már sokszor megállapította, hogy ha a ház ura meghal, vele hal a kifinomult étkezés is. Ezt az állítást az aznapi vacsora mindenáron bizonyítani akarta. A birkahús az volt, ami: egyszerű birkaszaft, burgonya, felfújt nélkül. Egyedül némi káposzta szolgált társaságául, az is a kelleténél tovább időzött a föld alatt. Cassandra elmosolyodott, miközben magában összehasonlította ezt a vacsorát azokkal, amelyeket valaha ebben a házban elfogyasztott. Isabella édesapja elvárta a magas színvonalat, és a szélsőséges vélemények embere volt. Ha Dinah ilyen ételt merészelt volna felszolgálni neki, nem tartotta volna meg magának elégedetlenségét.

De mivel most két hölgy ült az asztalnál, némán hálát adtak az Úrnak, némi nehézség árán felszeletelték a birkahúst, és elszántan rágtak. Csak a falióra hangját lehetett hallani. A kintburyi vacsoraasztal körülötti csend szintén kellemetlen újítás volt, és még a húsnál is nehezebben emészthető.

– A bútorokra erősített címkékből látom, hogy jól haladsz a hagyaték felosztásával. – Cassandra tekintete az asztali borosüvegen állapodott meg, amely története során először állt üresen. Félrehajtott fejjel olvasta, hogy Charles Fowle úr már lecsapott rá. Nála aztán sűrű használatban lesz.

– Múlt héten olvasták fel a végrendeletet, és a fivéreim már döntésre jutottak. – Isabella semmiféle érzelmet nem árult el. Lehajtotta fejét, ragyogó tekintetét a tányérjára szegezte.

Cassandra azonban nem tudta megállni az egyenes beszédet.

– És a fivéreid kapják az összes ingóságot? – Maga is hallotta a hangja élességét, és azonnal megbánta, hogy így beszélt. Jól tudta, hogy egyesek ízlésének talán túl kritikus a megjegyzése, így hát igyekezett kordában tartani a nyelvét. De ez az ügy igazán nyugtalanította. Fowle-ék sok mindenben hasonlítottak Austenékre: mindkettő óriási család volt, fiú- és lánygyermekekkel is megáldotta az Úr, valamint hatalmas vagyonnal is, amely a jelek szerint kizárólag a férfiágon öröklődött.

– Apám néhány regényt Elizabeth nővéremre hagyott – mutatott Isabella a könyvszekrényre, amelynek egyik polca üres és poros volt. – A kedvenceiket, amelyeket együtt olvastak.

Cassandra arca felderült.

– Ó! – Végre elérkeztek kedvenc témájához. Így ugratta Isabellát: – És ki írta ezeket a könyveket, ha szabad kérdeznem?

– Hogy ki? – Isabellát mintha megdöbbentette volna a kérdés, mintha a könyvek csak könyvek lennének, és a szerzőjük mit sem számítana. – Azt hiszem, Sir Walter Scott.

Cassandra megszorította a villáját, és elnyomott magában minden természetes reakciót. Sir Walter Scott. Sir Walter Scott! Miért mindig ő? Mennyire szerette volna, ha legalább egyszer megengedhette volna magának a szélsőséges véleménynyilvánítást. Ehelyett magában fortyogott a hírnév igazságtalansága, az igazi zseni robotmunkája és azon felismerés miatt – ez a felismerés most fogalmazódott meg benne –, hogy sohasem kedvelte igazán Isabella nővérét, Elizabethet. Ekkor hirtelen megzavarták a gondolatait. Mi ez? Isabella végre azon kapta magát, hogy akad némi mondanivalója.

– Véleményem szerint a könyvei nagyon… – Némi hallgatás következett, közben körülnézett, és kereste a megfelelően szellemes megjegyzést. – Nagyon… nagyon… – Ekkor valami csoda folytán eszébe jutott: – Hosszúak. – Nagy levegőt vett. Most, hogy így felvetődött az irodalom valószínűtlen témája, valamiképpen felbátorodott, hogy továbbmenjen ezen az úton. – Nagyon-nagyon sok szóból állnak – folytatta némi keserűséggel a hangjában. – Úgy vélem, túl sok időt vesznek igénybe.

Cassandra általában ennél színvonalasabb társalgáshoz szokott, de azért egyetértett. Más társaságban talán azzal érvelt volna, hogy Sir Walter Scott nagyszerű költő, humorosan megjegyezte volna, hogy kritikusi munkássága páratlan, de érezte, hogy ez nem az a közeg.

– És te, Isabella? Kedveled a regényeket? Melyek a kedvenceid?

– A regényeket? Én? – Isabella ismét megdöbbent. – A kedvenceim? Nem, egyáltalán nincsenek.

Ezzel véget ért a társalgás. Cassandra megadta magát. Dinah besietett, az asztalra csapta a kompótot, és csendben folytatták a vacsorát. Csak az óra ketyegése hallatszott.

– Foglalja csak el a mama helyét! – javasolta Isabella vacsora után. Cassandra azonnal elfogadta az ajánlatot, mert az a szék esett legközelebb a kandallóhoz.

Végeláthatatlanul terült el előttük a szalonban töltendő este. Ez volt a kihívásokkal teli nap utolsó megpróbáltatása. Pyramus betrappolt, és elnyúlt a szőnyegen. Ebben a házban mindig is szabadon jártak-keltek a kutyák. Cassandrát ez az állat nem zavarta különösképpen, de azért általában nem értett egyet a gyakorlattal. Betakarta a lábát, kinyitotta az utazótáskáját, és elővette kézimunkáját. Milyen hasznos is a varrás, a tűvel való pepecselés, az öltögetés! Nehéz helyzetekben mindig ezzel vértezte fel magát, mert már maga a tevékenység is elvonta a figyelmét a kínos társaságról. Sokszor eltűnődött azon, a férfiak vajon hogyan küzdenek meg ezekkel a helyzetekkel hasonló elfoglaltság híján. Noha be kellett látnia, hogy ők sokkal ritkábban fogynak ki a szóból.

Csak a foltvarrását hozta el. A látása már gyenge volt ahhoz, hogy ennél aprólékosabb munkát végezzen lámpafény mellett.

– Neked nincs kézimunkád, Isabella drágám? – A papírt az ágas-bogas mintájú gyapjú mögé illesztette, és nekiállt körbeölteni. – Semmivel sem foglalod el magad?

Isabella a tűzbe bámult, és a fejét csóválta.

– Sosem voltam különösebben tehetséges az ilyesmiben.

Cassandra csukott szemmel is képes lett volna haladni a foltvarrással. Meglepetten pillantott fel. Milyen különös kis szerzet ez az Isabella! Születése óta ismerte házigazdáját – az évek elhomályosultak és elfolytak –, mégis meg kellett állapítania, hogy semmit sem tud róla. Szemügyre vette őt: alakja takaros, noha a gyász nem szolgált előnyére, vonásait finomnak is lehetett volna mondani, ha a bánat nem fosztotta volna meg őket szépségüktől. Sem az édesanyja szépségét, sem az édesapja intellektusát nem örökölte, noha igéző kék szeme mindenképpen a tisztelendő úré volt. Hiába ismerték egymást negyven éve, jelleme és személyisége meghatározhatatlannak tetszett. Cassandra aligha maradhatott a parókián anélkül, hogy valamiféle kapcsolatot építsen ki vele, de úgy érezte, mintha sötétben tapogatózna a titkos ajtó után egy vastag falon. Nehezére esett bejutni.

Ekkor támadt egy ötlete.

– Remélem, a halál kegyes volt édesapádhoz, amikor végül eljött érte.

Mégis miről beszélnének szívesebben a gyászolók, mint a végről?

Isabella felsóhajtott.

– Nagyjából tíz nappal korábban vált nyilvánvalóvá, hogy elérkezett az ideje. Vacsora után rohamot kapott, és amikor Dinah másnap reggel bement hozzá, olyan gyenge volt, hogy nem is tudott felkelni…

Engedett a zár, a társalgás ajtaja kitárult.

– Az a fájdalom, amely kínozta, amellyel olyan bátran élt együtt, végre…

Cassandra folytatta a munkát, és végighallgatta a jeges fürdők, dunsztkötések történetét, és hirtelen sokkal inkább otthon érezte magát.

– Az ötödik napon aztán annyira maga alatt volt, hogy végre elhívhattuk a doktort…

– Korábban nem hívták el? – Micsoda hanyagság!

Isabella nagyot sóhajtott.

– Lidderdale úr nagyszerű katonaorvos, és szerencsésnek mondhatjuk magunkat, hogy itt volt nekünk. Mindenki nagyon kedveli, kivéve papát. Édesapám már abban is kételkedett, jó-e, ha doktor költözik a faluba. Aggódott, hogy attól csak megszaporodik a betegek száma, és különösen azok fognak megbetegedni, akik ezt nem engedhetik meg maguknak. De akkor, amikor végre már nem ellenkezett…

Cassandra eltűnődött. Igazi kín lehetett a jó lelkész úrnak a haldoklás – ott kellett feküdnie némán, és senki sem foglalkozott dühös parancsaival.

– …és én, természetesen, mély hálát éreztem, amiért Lidderdale doktor ott volt velem. Ó! Micsoda megkönnyebbülést jelentett, hogy végre nem vagyok egyedül…

– De hát a nővéreid, Isabella! – szakította félbe Cassandra. – Bizonyára ők is kivették a részüket a betegápolásból.

– Nos, Elizabethet nagyon elfoglalja a kisdedóvóban végzett munkája. Természetesen a kisgyermekek semmiben sem szenvedhetnek hiányt. Nem sűrűn jár el hozzánk.

Elizabeth! Őszintén szólva Cassandra nem is várt tőle mást.

– De Mary-Jane? Ő a templomkerttel szemben lakik.

– Mary-Jane-t természetesen a maga háztartása köti le.

Ó, a férjes asszony zsarnoksága! – gondolta Cassandra. Még ha gyermektelen özvegy is.

– Nos, hálásak lehetnek neked, hogy egyedül vetted magadra ezt a terhet.

– Nem bántam – vonta meg a vállát Isabella. – Akkor különösen nem, amikor velem volt a doktor. Különös időszak, amikor valaki haldoklik, de nem lehet megmondani, mikor következik be az elkerülhetetlen. Lidderdale úr szerint a halál ebben hasonlít a születésre.

Cassandra sokszor tapasztalta mindkettőt, és jól ismerte a velük járó megpróbáltatásokat. Elfogyott a fonala, ezért a táskájába nyúlt, hogy újat vegyen elő.

– …és azután, a vég előtt, azt mondta, éhes, és eszembe jutott, hogy van a kamrában egy jó adag disznóhúsos pite. Nagyon kedveli a húsos pitét. Ennek a közepébe egy tojást is sütöttünk. Szokatlanul rajong a tojásért…

– Fulwar a halálos ágyán húsos pitét kívánt? – Cassandra befűzte a tűbe a fonalat, és a fejét csóválta. Ez az ember aztán igazán legendába illő alak volt!

– Nem az édesapám! Lidderdale úr. Gyakorta megéhezik, még inkább, mint a papa. Nem magas, de széles vállú, és nagyon sokat dolgozik. – Egy pillanatra megakadt a tekintete a táncoló lángokon. – Hol is tartottam? Igen, tehát ott ültünk a papa ágya szélén, én az egyik, ő a másik oldalán. Nem tudott dönteni, hogy sört vagy teát inna inkább. Éppen erről folyt a társalgás. Az étkezések egészen összekuszálódnak, ha az ember egész éjjel virraszt. Akkor hirtelen megragadta édesapám kezét, és így szólt: „Ó, Isabella!” Így mondta. „Ó, Isabella!” Akkor tudtam, hogy vége van. Elmúlt. Soha többé nem ülhetek édesapám mellett.

Cassandra korábban már hallott beszámolókat arról, mennyire felzaklatta Isabellát Fulwar halála. A család szerint a betegséget bátran viselte, de egészen magánkívül került, amikor eljött a vég. Még a temetés után is ágyba kellett fektetni. Ennek bizonyítéka még most is látható volt – hiszen könnybe lábadt a szeme –, de Cassandra kissé meglepődött rajta. A szülőket természetesen meg kell gyászolni, ez az utódok kötelessége. De minden szülőnek hiányoznia is kell?

Hozzáfogott, hogy elpakolja a kézimunkáját. Isabella újdonsült bőbeszédűségének hála hamar eltelt az este. Végre annyi volt az idő, hogy nem volt többé kínos nyugovóra térni.

Isabella ment elöl a szűk tölgyfa lépcsőn, és tartotta a lámpát Cassandrának, aki lassan, egyesével kapaszkodott fel a fokokon. A lépcsőfordulóban meg kellett állnia, hogy megpihenjen egy kissé, és megcsapta az északra néző ablak függönyén áthatoló huzat. Micsoda megpróbáltatás lesz a chawtoni kis házánál nagyobb, magasabb lakásban lakni! Remélte, gyorsan halad majd a feladatával, hogy ne kelljen soká maradnia.

Végigmentek a folyosón. Isabella édesanyjának szobaajtaja nyitva állt, és Cassandra gyors pillantást vetett a helyiségre, hogy megnyugtassa magát, azt sem pakolták még ki. Ez igazán ígéretesnek hatott. Elhaladtak a következő szoba előtt, amelyet ő magában még mindig Tom szobájának tartott – micsoda megkönnyebbülés, hogy nem ott akarják elszállásolni! –, és elérkeztek az utolsó helyiséghez. Ezt Cassandra már ismerte. Hosszú éveken át Murden kisasszony otthona volt, a család magányos, akadékoskodó terhéé. „E szoba minden bútora a szegényházba kerül” – állt az ajtón a felirat. Ha Cassandra reménykedett is benne, hogy kényelmes szállást kaphat, most letett erről.

Isabella beterelte, meggyújtotta az éjjeliszekrényen álló lámpát, és jó éjszakát kívánt. Cassandra tisztában volt annak jelentőségével, hogy éppen ebbe a szobába került. Idebent hideg volt, régóta nem is szellőztettek már, a berendezés végtelenül egyszerű volt. A mosdótálban volt ugyan víz, de rémesen hideg. Végigsimította az ágytakarót – nem bújt meg alatta sem tégla, sem palack, amelyet megmelegíthetett volna. Arra gondolt: nos, ezt is megértük – én lettem az ő magányos terhük.

Ott állt a bőröndje, de még nem akart kipakolni belőle. Még maradt némi ereje, és sosem szerette halogatni a teendőket. Eldöntötte, hogy már most megkezdi a levelek utáni kutatást. Visszaosont az ajtóhoz, megvárta, hogy elhaljon a léptek zaja, és elcsendesedjen a ház. Ekkor kinyitotta az ajtót, és Isabella édesanyjának szobája felé lopakodott. Már majdnem átlépte a küszöböt, amikor megszólalt egy hang a háta mögött.

– Segíthetek, Austen kisasszony? – Dinah állt a padláslépcső alján, és alulról megvilágította az arcát egy gyenge fényű faggyúgyertya. – Eltévedtünk?

– Ó, Dinah, jaj, de sajnálom! – Cassandra zavarodottnak tettette magát. – Milyen különös! Nem is emlékszem, miért jöttem ki a szobámból.

– Bizonyára a fáradtság teszi. Legjobb lesz, ha szépen lefekszik, kisasszony. Arrafelé. – Dinah mosolytalanul figyelte. – Úgy. Akkor jó éjszakát, Austen kisasszony. – El sem mozdult a helyéről, amíg Cassandra be nem tette maga mögött az ajtót.

II. FEJEZET

Kintbury
1840 márciusa

Fehér égbolt úszott el az ablakok előtt, a nagy bükkfa csupasz ágai magasan lengedeztek a szélben. A két hölgy az asztal mellől nézte, miközben Cassandra elköltötte a reggelijét. Ebben az étkezésben minden látogatáskor bízhatott, hiszen még a legszörnyűbb konyha is bajosan ronthatta el. Neki pedig minden erejére szüksége volt az előtte álló naphoz.

– Ezt a lekvárt még édesanyám tette el. – Isabella annyit kanalazott a kenyerére, hogy vékonyan megkenhesse vele. – Egészen a legvégéig tevékeny maradt. Még most is az ő ételeit fogyasztjuk.

Cassandra még egyet harapott a teasüteményből, és lelki szemei előtt megjelent Eliza. Érezte őt a gyümölcsben, látta maga előtt, ahogy leszedi, kavarja, nevet, közben kitölti, és arra gondolt: legtöbbünkre ezeknek a dolgoknak köszönhetően emlékeznek, a szeretet apró gesztusai miatt, hiszen egyedül ezek bizonyítják, hogy valaha mi is éltünk ezen a földön. A befőttek az éléskamrában, az öltések az imazsámolyon. A tollvonás a papíron.

– Nos, drágám, mik a mai terveid? – Cassandra letette a süteményt, hiszen egészen elment az étvágya. – Remélhetem, hogy találkozhatom Mary nagynénéddel ma délelőtt? Tudom, most, hogy a közelben él, gyakori látogató nálad.

Isabellán, aki eddig a pillanatig szinte nyugodtnak és kis híján vidámnak tűnt, újra erőt vett a bánat.

– Igen, valóban nagyon gyakran látjuk. Biztosra veszem, hogy még gyakrabban felkeres majd minket most, hogy tudja, ön is itt van.

– Tulajdonképpen… – Cassandra felemelte a csészéjét, és egészen közömbösen, mintha ebben semmi különös sem volna, így folytatta: – Nem is értem, mi ütött belém. Újabban egészen reménytelen és feledékeny vagyok. Úgy hiszem, elfelejtettem megírni neki, hogy itt vagyok.

Isabella kék tekintete megállapodott az idős hölgyén.

– Nekem sem volt alkalmam megemlíteni előtte. Olyan későn kaptam meg az ön levelét, hogy egyszerűen nem volt rá idő.

– Akkor még nem tudja, hogy megérkeztem. – Cassandra ismét az ablak felé fordult, és a kinti világot figyelte. – Milyen kár.

– Sajnos nem remélhetjük, hogy ma meglátogat minket a nénikém. – Isabella kiadós darabot vett a lekvárból. – Keddenként Bunburyéknél uzsonnázik.

Mosolyogtak. Rokonszenv támadt bennük egymás iránt. Valószínűtlen módon Mary Austen alakjában leltek kötelékre, abban az asszonyban, aki addig sosem a társas kapcsolatok építéséről volt híres.

– Á! – Cassandra egészen felszabadult. – Akkor sajnos legkorábban holnap érhet minket a szerencse. – Másra sem vágyott, mint hogy egy kicsit békén hagyják. – Amíg itt vagyok, nagyon szeretnék segítségedre lenni. Jártam már ebben a cipőben, tudom, mennyi rengeteg munka áll előtted. Kérlek, engedd, hogy hasznodra legyek!

Vannak nők, akik felajánlják a segítségüket, mindent megtesznek, amit kérnek tőlük, és bízni is lehet benne, hogy mindent jól csinálnak. Cassandra mindig is közéjük tartozott. Azonban olyan nők is akadnak – és ő számtalan ilyet ismert –, akik látszólag mindent megtennének mindenkinek, a munka középpontjába szeretnék helyezni magukat, de jó szándékuk sajnos mindig ellenállásba ütközik. Általában a kanapén találjuk őket semmittevés közben, miközben a háztartás többi tagja fel-alá futkos. Ezen a napon, noha minden sejtjével ellenkezett, a küldetése kedvéért Austen kisasszony eltökélte, hogy utóbbi csoportot fogja erősíteni.

– Annyi a tennivaló, hogy nem is tudom, hogyan fogjak hozzá – sóhajtotta Isabella. – Mennyi szervezés, intézkedés… válogatás! Ezekhez a dolgokhoz nem sok tehetségem van.

Mi máshoz is van? – tűnődött Cassandra. Vendéglátója tehetségének területeit eleddig homály fedte. De Cassandra megingathatatlanul hitt Isten szándékában, amely szerint mindnyájunknak megvan a maga haszna. Már alig várta, hogy Isabelláéra is fény derüljön.

– Esetleg megtenné, hogy segít Dinah-nak átválogatni édesanyám ruháit? – folytatta a fiatalabb hölgy. – Beismerem, képtelen vagyok akár csak hozzáérni is a holmijához, amióta elhunyt, és ezzel édesapám is így volt.

Dinah, aki a kredencnél állt, háttal a hölgyeknek, hangosat szipogott, mintha csak mondani akarna ezzel valamit.

– Természetesen! – Cassandra kihúzta magát, róla mintázhatták volna a lelkesedés szobrát. – Noha – mintha csak most merült volna fel benne a gondolat – nem állhatok hosszasan. Márpedig ez a feladat sok-sok álldogálással és nyújtózkodással járna. – Kinyújtotta, majd visszahúzta a karját, és felszisszent. Kitűnő előadás volt. Dinah megfordult, és elismerően nézte. – Gondolkodjunk csak! Mi másban segíthetnék még?

Folytatták a reggelit. Isabella újabb és újabb javaslatokkal állt elő, Cassandra mindet lesöpörte – nem hajlik a térde, nem tud fogni a kezével, ha csak porra gondol, már tüsszögnie kell –, míg végül összehajtogatták a szalvétákat, leszedték az asztalt, és véget ért a reggel.

Amikor a toronyóra elütötte a tízet, Cassandra éppen a sárga szalonban pihent. A kanapé végében foglalt helyet az utazótáskájával, ölébe vette a kézimunkáját, kezében tartotta a tűt. Egészen kielégítő helyzet volt, egy valamit kivéve: még nem volt szerencséje a hőn vágyott magányhoz. A ház lakói sürögtek-forogtak, és sajnálatos módon, valahogy mindig körülötte.

Először Fred jött be, hogy megrakja a tüzet, amely feladathoz morgolódva, gyújtós nélkül fogott hozzá. Cassandra elnézte, ahogy füstbe borít egy-két fatuskót, nagylelkűen hálálkodott, és megvárta, míg a férfi visszavonul. Most már leteheti a tűt? Lehet olyan bátor, hogy felkeljen, és megkezdje a nyomozást? A sarokban álló íróasztallal kell kezdenie. Eliza, Isabella édesanyja és jómaga szeretett barátnője minden reggel ott írta meg a leveleit. Nyilvánvaló, hogy minden fontosat ott talál. A kanapé legszélére húzódott. Ekkor lépett be Dinah.

– Nos, kényelembe helyezte magát, Austen kisasszony? – Miután megmenekült attól a sorstól, hogy az egész délelőttöt a ruhásszekrény mellett kelljen töltenie, és a maga hanyag módján intézhette a dolgait, hirtelen csupa kedvesség lett. Egy ronggyal a kezében ide-oda kente a port, a gyertyatartóról az órára, arról a díszes vázára, és közben csacsogott. – Elég csendes itt. – Felkapta a párnát, amelyen Cassandra könyöke pihent, és jól felrázta. – Senki sem zavarja meg abban, amit csinál, bármi is legyen az. – A kandalló fölötti tükörhöz lépett, és újabb foltot kent a már addig is egyedülálló gyűjteménybe. – Amióta elhunyt Fowle úr, Isten nyugtassa a lelkét, ebben a házban mindenütt csend van.

Cassandra együttérző hangokat hallatott, és a gyűszűjéért nyúlt. Belenyugodott, hogy egy darabig nem maradhat magára.

– Most már látogatóink sincsenek. Nem járnak már ide a gyülekezet tagjai a gondjaikkal. A vadászatokról és a Kennet folyóról sem jönnek már a férfiak, akik széthordják a házban a sarat a csizmájukkal.

Dinah az íróasztalhoz lépett, és céltalanul végigtörölte. Most majd kinyitja, és felfedi a tartalmát? Cassandra várakozásteljesen húzta ki magát.

– Ó, igen. Minden nagyon csendes. A lelkész úr egészen betöltötte a házat. Micsoda dührohamokat kapott! Még a faluban is hallani lehetett, ha kieresztette a hangját. – Megcsóválta a fejét, szeretetteljesen mosolygott, és folytatta a fényesítést, igaz, viasz nélkül. Cassandrának erőt kellett vennie magán, nehogy maga hozzon. – Valósággal üvöltött Isabella kisasszonnyal. Üvöltött! – Dinah halkan nevetett, és az ablakkeret felé fordította a figyelmét. – Azt a rohamot is akkor kapta, amikor a fejéhez vágta a botját. Megerőltette magát, az vitte el, állítólag. – Megállt, és megszemlélte fáradozása eredményeit. – Ó, igen, szörnyű veszteség, Austen kisasszony. Mindnyájunk számára szörnyű veszteség.

Elvégezte a munkáját, teljesítette a saját elvárásait, így aztán távozott. De mielőtt még Cassandra eltűnődhetett volna mindazon borzalmon, amelyet hallott – hogy egy férfi, aki annyira rajongott a kutyáiért, ilyen viselkedést tanúsítson a lányával szemben! –, maga Isabella ereszkedett le mellé mély sóhajjal. Ó, Isabella! Min kellett keresztülmennie szerencsétlen nőnek?

– Jól érzed magad, drágám? – Cassandra a fiatalabb hölgy térdére tette a kezét.

– Úgy hiszem – felelte Isabella, miközben a párna egyik bojtját babrálta. – Csak a jelek szerint fogalmam sincs, merre forduljak. Nekiláttam, hogy becsomagoljam a porcelánt, amelyet a fivéremnek kell elküldetni, de aztán eszembe jutott, nincs-e még más, amit el kellene végeznem… – Tanácstalanul nézett körül.

– Bizonyára segítenek a nővéreid – vélte Cassandra.

– Nos, Elizabeth minden idejét felemészti a kisdedóvó…

Cassandra felemelte a kezét.

– Persze, megértem. – Mindig ugyanaz a nóta. Akármekkora legyen is a család, a gondozó-szervező-társ szerepét mindig csak egyre osztják. – Mintha a természet generációnként csak egyetlen támogatásra képes személyt adhatna. Az én családomban ez mindig is én voltam.

Isabelláról lerítt, milyen nyomorultul érzi magát.

– Akkor osztozunk a balsorsban.

– Egyáltalán nem! – kiáltott fel Cassandra. – Jó a sorstól, hogy olyan családot adott nekünk, amelynek szüksége van ránk. Ez a kötelességünk, amelynek örömmel teszünk eleget. Ez a mi értékünk!

– Ó, Cassandra! Attól tartok, ön mindig is sokkal inkább hasznossá tudta tenni magát, mint amennyire nekem valaha is sikerülhet.

Cassandra nem régóta tartózkodott a parókián, de ahhoz elég időt töltött már ott, hogy felmérje házigazdája házvezetői képességeit. Nehéz lett volna vitatkozni az előbb elhangzott kijelentéssel, és szinte lehetetlen volt ellenállni a késztetésnek, hogy hozzáértését és rendszeretetét megcsillogtassa, szembeszálljon ezzel a lehangoló hiábavalósággal, amely körülvette. Kedves, bátorító szavakkal bocsátotta útjára Isabellát, hogy befejezze, amit elkezdett, és Isabella mélyet sóhajtva tette, amit mondtak neki.

Cassandra mozdulatlanul ült, és hallgatózott, amíg a léptek zaja elhalt, és a konyha ajtaja becsukódott. Megragadta a pillanatot, az anyagba szúrta a tűjét, nagy üggyel-bajjal felkászálódott a kanapéról, és a sarok felé indult.

Austen kisasszony nem szokta meg, hogy mások magánügyeibe üsse az orrát. Erősen dobogott a szíve. Ismeretlen volt számára a bűntudat kényelmetlen érzése, és elég is volt hozzá, hogy megtorpanjon tőle. Egy pillanatig csak nézte az íróasztalt. Finom faragású, diófából készült darab volt lehajtható fedéllel, alul három fiókkal, és mindig is Eliza egyetlen saját sarkául szolgált ebben a nyüzsgő házban. Fulwaré volt természetesen a tágas dolgozószoba, amelybe senki sem merte volna az engedélye nélkül betenni a lábát. Vajon tartott ott titkokat? Talán a magáét, de aligha választotta volna őt bárki is a maga titkai őrzőjéül. Eliza viszont, a csodálatos Eliza végtelen együttérzéséről volt híres. Mindenki tudta, hogy bármilyen ügyben számíthat a diszkréciójára.

Hány tanácsot indított útjára erről az asztalról? Hány ember legszemélyesebb problémáiról olvasott ezen a széken ülve? Lehetetlenség elképzelni is, hogy benne lehessen minden, amit csak Eliza tudott, gondolta Cassandra, miközben szemügyre vette a kis bútordarabot… Már kételkedett a saját tetteiben, kis híján elszánta magát, hogy megálljon, és illendőbb módon igyekezzen megoldani a problémát, hogy végül emelt fővel távozhasson. Aztán összeszedte magát. Ez Austen-ügy, és a család mindenekfelett áll.

Valaha ő és Jane is sok bensőséges levelet címzett a parókiába. Ezek még mindig itt lehetnek. Cassandra a húga hagyatékának kezelője volt: ő tartotta életben a lángot, ő védte az örökséget. Eltökélte, az életéből még hátralévő időt annak szenteli, hogy megtaláljon és megsemmisítsen minden bizonyítékot, amely veszélyeztetheti Jane jó hírnevét. Egészen egyszerűen muszáj volt gondoskodnia róla, hogy azok a levelek ne kerüljenek rossz kezekbe.

Felbátorodva lépett közelebb, és felhúzta az asztal fedelét. Csak tintát és papírt látott, no meg egy tollat. Lecsukta, és kinyitotta az első fiókot: gyermeki hajtincsek, első fogacskák, egy marék gyermekrajz. Léptek zaja közeledett. Cassandra kihúzta a következőt: mosócédulák, heti menük, a kölcsönkönyvtár tagsági részletei. Valaki most jött át a hallon. A legalsó fiókban jótékonysági tevékenységek feljegyzéseit találta. Mindent szépen elrendezve, és semmi olyat, amit látni remélt. Abban a másodpercben tolta vissza, amikor Fred átlépte a küszöböt.

– Csak kinyújtóztattam szegény lábaimat.

Fred az érdeklődés minden jele nélkül bólintott. Nem azért jött, hogy Cassandrát figyelje, csak a saját művét akarta ellenőrizni. A tűz, amely olyan csalódást keltően indult, csalódást keltő is maradt. Fred némi elégedettséggel szemlélte, mintha maga a csalódás lett volna az igazi cél, majd egy suta meghajlással magára hagyta Cassandrát a hűvössel.

A hölgy visszaült a díványra, fogta a kézimunkáját, és lassan magához tért. Nem szabad kétségbe esni. Elvégre mit is mondott Isabella a reggelinél? Azt, hogy halála napja óta senkinek sem volt elég ereje akár csak hozzányúlni is Eliza tulajdonához. Lehetséges, hogy minden itt van még valahol, csak több információra lesz szükség ahhoz, hogy folytathassa a kutatást.

Nem kellett sokáig várnia. Isabella perceken belül ismét csatlakozott hozzá.

– Elvégeztem. Becsomagoltam a porcelán nagyját. Nos… – tördelte ölébe ejtett kezét –, egy részét. Az összes mártásostálat becsomagoltam, mindegyiket.

Cassandra egész életét vidéki parókiákon vagy azok környékén élte le. Jól tudta, hány mártásostálat halmozhat fel egy átlagos paplak, és a válasz: keveset.

– Ó. Nos, az már valami. – Egészen úgy érezte magát, mintha a godmershami kisdedóvó kisgyermekeit terelgetné. – Akkor nem is maradt már más, mint a vacsoratányérok, a desszertestányérok, a tálak, az edények…?

– És a teás- és kávésszettek és a többi – tette hozzá Isabella, és összegörnyedt. – Annyi rengeteg porcelánunk van, hogy úgy gondoltam, várhatok még ezzel egy napot. – Elhallgatott, mintha arra számítana, éppen Cassandra fog jóváhagyni ilyesfajta halogatást. Azután beismerte: – Az igazság az, hogy úgy érzem, most, hogy elérkezett a pillanat, fáj megválnom tőlük. – Könnybe lábadt a szeme. – Egész életemben ezeket az edényeket használtam. Hirtelen az az érzésem támadt… – halkan szipogott –, hogy nagyon fontosak. És tudom, most szánalmasnak tart, hiszen magam is annak tartom magamat, de szinte elviselhetetlen a gondolat, hogy többé nem láthatom őket.

Cassandra megfogta Isabella kezét. Ó, micsoda hatalma van az apróságoknak, amikor a nagy dolgok, mint az otthon és a család, oly törékenynek bizonyulnak! Emlékezett még, hogyan fényesítgette Murden kisasszony a kis, kék pásztorlánykát, hogyan szorította Jane az íródobozát, mintha sosem akarná elengedni.

– Tudom én, Isabella. Hagyd ezt legutoljára, most pedig maradj itt velem, és csevegjünk egy keveset! Emészt a bűntudat, amiért itt lustálkodom, miközben te keményen dolgozol. Nem tehetek érted semmit, amihez többet kellene ülni, kevesebbet emelni? Például édesapád dolgozószobájában? – Noha egyáltalán nem volt kedve ott időzni.

– Ott minden rendben van, úgy tudom. Papa az utolsó évében mindent elrendezett, és ebben természetesen a káplánja is segítségére volt. Igazán lelkiismeretes fiatalember, nagyon alapos. – Szomorkásan mosolygott. – Igazán hasznos, ha az embernek van egy káplánja, Cassandra, nemde? Most hogy belegondolok, sosem éltem még káplán nélkül. – Újfent elsápadt. – Nos, kénytelen leszek hozzászokni.

Cassandra részvéttel nézte. A parókia elhagyása egy család, és különösen egy egyedülálló hölgy számára olyan volt, mint a kiűzetés az Édenkertből. Attól fogva csak megpróbáltatásra és ínségre lehetett számítani.

– Papa persze jó előre tudta, mi vár rá. Tudta, hogy jön a vég. Szegény mama csak úgy itt hagyott bennünket. Egy pillanat műve volt az egész.

– Milyen szomorú. – Cassandra kezébe vette a varrását. – És a papírjai? Segíthetnék azokat átválogatni? Nem lenne tolakodás, hiszen nagyon jó barátnők voltunk sok-sok éven át.

– Köszönöm, de nem. Mary nénikém nyomatékosan megkért, hogy azt ő csinálhassa. A fia, James-Edward újabban élénken érdeklődik a családunk története iránt, úgy hallottam. Még azt is felvetette, hogy egy napon majd könyvet ír róla! – Ilyen ostobaság gondolatára kénytelen volt a plafon felé fordítani a tekintetét. – Mintha nem lenne már így is túl sok könyv ezen a világon. – Elmosolyodott, mintha biztosra venné, hogy az idősebb hölgy tökéletesen egyetért vele. – Mintha bárkit is érdekelnének az Austenek, ugyan már!

Cassandra viszonozta a mosolyát.

– Drágám, tökéletesen egyetértek. Mint tudod, őszinte rajongója vagyok a családunknak és emlékeinek, de még én is belátom, hogy igazán pompás, micsoda unalmas egy társaság vagyunk. Egyikünkkel sem történt soha semmi érdekes. – Éppen ettől tartott. Szó sem lehetett róla, hogy Mary kezébe kerüljenek azok a levelek.

Isabella folytatta:

– A nagynénémnek meggyőződése, hogy az ő feladata átválogatni a családunk papírjait, és eldönteni, mit tartsunk meg. Csak és kizárólag az övé. Mélyen gyászolja édesanyámat. Véleménye szerint kimondhatatlanul fájdalmasabb egy testvér, mint egy szülő elvesztése, de én ezt persze nem tudhatom.

Casandra dühösen döfködte a kezében tartott anyagot, hogy elfojtsa mérgét. Akárki feküdt is a koporsóban, Mary Austen véleménye szerint mindig Mary Austen gyásza volt a legmélyebb.

– És már hozzáfogott?

– Még nem. Mindenképpen szeretné mielőbb megejteni, de, érthető módon, szörnyen elfoglalt. Neki valamiképpen sokkal több dolga van, mint bármelyikünknek. Valami mindig megakadályozza.

Cassandra újult energiával javasolta, hogy Isabella sétáljon egyet a faluban a délelőtti munkája jutalmaként. Isabella erőtlenül tiltakozott – Dinah már bement a faluba ügyeket intézni, és modortalanság lenne magára hagyni a vendéget –, de ezt a tiltakozást könnyű volt leszerelni. Isabella hamarosan már a köpönyegét és a főkötőjét kereste. Végre úgy tűnt, Cassandra magára maradt a házban.

Elpakolta a dolgait, fogta az útitáskáját, és a hallba ment. Mindenütt csend honolt. A lépcső felénél megállt, és kinézett az ablakon. A kertben és a folyóparton senki sem járt. A lépcsőfordulóban ismét a fülét hegyezte – lehet, hogy van egy bejárónőjük, aki esténként hazamegy, és ma még nem bukkant fel? Esetleg valaki tevékenykedik az emeleti szobákban? Cassandra úgy érezte, egyedül van, pedig bőven akadt munka a házban. Besietett a régi gyerekszobába, és kitekintett a hátsó ablakon. Fred a valaha csodás baromfiudvar egy védett sarkában üldögélt. Sovány madarak túrták a földet, ő meg dohányt rágott, és egy botot farigcsált.

Cassandra éveken át csodálta ezt a parókiát, amely a hatékony házvezetés mintaképe volt. Mindig is úgy vezették, ahogy ő maga tette volna, ha az élete úgy alakult volna. Ezért is döbbentette meg az újdonsült lassúság és általános érdektelenség, amely az itt maradottakat jellemezte. A háztartás elképesztően könnyedén hullott darabjaira. Viszketett a tenyere, hogy átvegye az irányítást – Eliza jó hírnevének kedvéért szó sem lehetett róla, hogy ilyen nyomorúságos állapotban kerüljön a következő lelkész birtokába. És meg is fogja tenni – de csak később. Egyelőre megfelelt a céljainak ez a káosz. Magabiztosan vette az irányt a ház úrnőjének szobája felé.

Az ajtó nyitva állt, mintha Eliza csak most lépett volna ki rajta. Az ágyat még most is az ő foltvarrott takarója fedte, az éjjeli főkötője a lámpa mellett, az éjjeliszekrényen várakozott. Az ablak mellett, a fésülködőasztalán ott álltak a hajkefék és fésűk. A talpas tükrön lógtak a hajszalagjai, hálóruhája egy szék támlájára terítve várt. Cassandra lerogyott a díszes, tölgyből faragott, magas támlájú padra. Megrendítette a látvány: a megbénult élet, a megfagyott, megállított pillanat.

Szemügyre vette a falakat borító mintahímzéseket, amelyek látványára Eliza minden reggel ébredni szokott: egyszerű imák és mottók, gyermeki kezek munkái. Mindenütt jó, de legjobb otthon – olvasta, és megrázta a fejét. Igazi közhely, és rémesen rossz minőségű hímzés volt. Milyen különös, hogy Eliza előbb feltette őket a falra, majd közöttük élt. De hát az anyaság ehhez hasonló megaláztatásokkal jár: jó ízlésű asszonyok arra kényszerülnek, hogy olyasmit tartsanak becsben, amely nem érdemli meg, hogy egy pillanatig is eltűrjék. A vénkisasszonyi állapot egyik áldása, hogy az ember legalább maga rendelkezhet a falai fölött. Cassandrát egészen felüdítette a gondolat. Felemelkedett, és folytatta a kutatást.

Az ágy alatt csak porcicákat talált. A szekrényben csak molyokat és ruhákat. Noha a heverő ígéretesnek tűnt, csak ágyneműt rejtett. Körbetekintett, és pillantása megállapodott a támlás padon. Micsoda rondaság! Bizonyára a Fowle-ok első generációja hozta magával, de azért igazán elütött ez a nagy, nehéz pad egy művelt, modern hölgy hálókamrájának berendezésétől… Cassandra egy csapásra megértette, miért van ott.

Átsietett a szobán, megfogta és a földre tette a hosszú, lapos díszpárnát, majd kissé darabos mozgással letérdelt rá. Kis híján túl soknak bizonyult számára az ülés felemelésével járó megerőltetés. Erősen kellett nyomnia, erősebben, mint amire képesnek hitte magát. Csak úgy dübörgött a vér a fülében. Aztán egyszer csak siker koronázta az erőfeszítést. A pad hangos nyikordulással megadta magát, és felfedte tartalmát. A keresés véget ért. Cassandra megkapaszkodott a fában, és lenézett.

Szeme elé tárult egy egész élet levelezése.

Nehéz lett volna megmondani, mit ettek aznap vacsorára – valami egységesen sápadt, cseppet sem kellemes étket. Cassandra gyanította, hogy délután szemtanúja volt a főfogás utolsó pillanatainak a kintburyi hátsó kert porában, de nem is nagyon izgatta, mit eszik. Csak egy valami foglalkoztatta, mégpedig, hogy mielőbb visszavonulhasson a szobájába, bezárkózhasson, és visszatérhessen a levelekhez.

– Elképzelni sem tudom, mitől vagyok ilyen fáradt. – Letette az evőeszközét, miután a lehető legtöbbet elfogyasztotta az elé tálalt fogásból. – Hozzád képest ma igazán keveset dolgoztam, Isabella. Mégis, attól tartok, hamarosan el kell tennem magamat holnapra.

Nem számított ellenkezésre. Végtére is a hívatlan vendégek és a magányos terhek esetében a csend és a jelen nem lét udvariasságnak számít. Szegény Murden kisasszony élete nagy részében úgy tett, mintha boldog lenne abban a szobában, magányosan. Ezért aztán meglepte Isabella válasza.

– Ó, kérem, még ne, Cassandra! Én még órákig nem tudok elaludni, és akkor egészen magamra maradok! – Isabella kipirulva, vidáman tért haza a faluból, és újonnan felfedezett jókedve egészen eddig a pillanatig ki is tartott. Most azonban elkedvetlenedett. – Nagyon nehezemre esik egyedül lennem, amikor semmiféle tennivalóm nincs.

– Bocsáss meg, drágám! Milyen tapintatlan vagyok! Természetesen itt maradok veled, ha ezt szeretnéd. – Majd csak kibírja valahogy. Időskorban már sokkal kevesebb alvással is beéri az ember: ha arra lesz szükség, egész éjjel olvasni fog. Jobban aggasztotta Isabella önállótlanságának újabb bizonyítéka. Nagyon nehezére esik egyedül lenni? De hát egyedülálló hölgy! Állapotának megkerülhetetlen lényege a magány.

Felálltak az asztaltól, és átsétáltak a szalonba, ahol megteáztak.

– Már korábban is meg akartam kérdezni, Isabella. Milyen terveid vannak a saját jövődre nézve?

– Még nem döntöttük el, mi legyen velem. – Isabella teát töltött, és Cassandra felé nyújtotta a csészét és a csészealjat.

– De, természetesen, egyik nővéreddel fogsz majd élni. – Cassandrát minden igyekezete ellenére bosszantotta ez a szánalmas önsajnálat. Nem minden egyedülálló nő olyan szerencsés, hogy számíthat a családjára. – Csupán azon tűnődtem, melyikkel és hol.