A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Darkness: Two Decades of Modern Horror, edited by Ellen Datlow

Tachyon Publications, San Francisco, 2010

Fordította: Cserna György, Horváth Norbert, Huszár András, Kleinheincz Csilla, Miks-Rédai Viktória, Nemes István, Pék Zoltán, Rézműves Zoltán, Roboz Gábor, Sárpátki Ádám, Tamás Gábor, Vancsó Éva

Borítógrafika: Havancsák Gyula

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Malum Stúdió

Copyright © 2010 by Ellen Datlow

Cover art © Havancsák Gyula, 2017

Hungarian translation © Cserna György, Horváth Norbert, Huszár András, Kleinheincz Csilla, Miks-Rédai Viktória, Nemes István, Pék Zoltán, Rézműves Zoltán, Roboz Gábor, Sárpátki Ádám, Tamás Gábor, Vancsó Éva, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

További copyright információk itt találhatók.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-595-1

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretnék köszönetet mondani Jeff VanderMeernek, John Kesselnek, Jill Robertsnek és Jacob Weismannak (utóbbi kettőnek a türelmükért), és különösen Stefan Dziemianowicznak, nemcsak az általa írt előszóért, hanem azért is, hogy ellátott egyes novellák fénymásolataival.

Tartalomjegyzék

ELLEN DATLOW
BEVEZETŐ
(ford. Roboz Gábor)

STEFAN DZIEMIANOWICZ
ELŐSZÓ
(ford. Roboz Gábor)

CLIVE BARKER
JACQUELINE ESS AKARATA ÉS VÉGSŐ AKARATA
(ford. Nemes István)

EDWARD BRYANT
CSIRKETÁNC
(ford. Tamás Gábor)

THOMAS LIGOTTI
AZ ÁLARCOK NAGYOBB ÜNNEPSÉGE
(ford. Roboz Gábor)

GEORGE R. R. MARTIN
A KÖRTEFORMA EMBER
(ford. Miks-Rédai Viktória)

PETER STRAUB
A BORÓKAFA
(ford. Roboz Gábor)

DAN SIMMONS
KÉT PERC NEGYVENÖT MÁSODPERC
(ford. Huszár András)

PAT CADIGAN
ERŐ ÉS PASSIÓ
(ford. Roboz Gábor)

JOE R. LANSDALE
A TELEFONÁLÓ NŐ
(ford. Huszár András)

KATHE KOJA
SZÖRNYSZÜLÖTTEK
(ford. Huszár András)

STEPHEN KING
CSATTOGÓ FOGSOR
(ford. Rézműves Zoltán)

LUCIUS SHEPARD
KIS ÉJI ZENE
(ford. Vancsó Éva)

POPPY Z. BRITE
KALKUTTA, IDEGEK URA
(ford. Pék Zoltán)

ELIZABETH HAND
A VILLIKIRÁLY
(ford. Kleinheincz Csilla)

DENNIS ETCHISON
A KUTYAFUTTATÓ
(ford. Sárpátki Ádám)

MICHAEL MARSHALL SMITH
ESŐS IDŐ
(ford. Tamás Gábor)

DAVID J. SCHOW
MENNYORSZÁG A HŰTŐBEN
(ford. Cserna György)

JOYCE CAROL OATES
■■■■■
(ford. Kleinheincz Csilla)

NEIL GAIMAN
FELFALVA (JELENETEK EGY JÁTÉKFILMBŐL)
(ford. Horváth Norbert)

KELLY LINK
A HÍVÓ KALAPJA
(ford. Kleinheincz Csilla)

GENE WOLFE
A FA A KALAPOM
(ford. Tamás Gábor)

STEVE RASNIC TEM
FORRÓSÁG
(ford. Sárpátki Ádám)

RAMSEY CAMPBELL
HÚROK NÉLKÜL
(ford. Horváth Norbert)

TERRY DOWLING
ÖLTÉS
(ford. Horváth Norbert)

GLEN HIRSHBERG
TÁNCOLÓ EMBEREK
(ford. Sárpátki Ádám)

JOE HILL
APÁM MASZKJA
(ford. Pék Zoltán)

FORRÁSOK

Ellen Datlow több mint harmincöt éve dolgozik science fiction-, fantasy- és horrornovellák szerkesztőjeként.

Huszonegy éven keresztül társszerkesztője volt a The Year’s Best Fantasy and Horror című antológiasorozatnak, jelenleg a The Best Horror of the Year szerkesztője. Néhány az önálló antológiái közül: Inferno, The Del Rey Book of Science Fiction and Fantasy, Poe: 19 New Tales of Suspense, Dark Fantasy, and Horror Inspired by Edgar Allan Poe, Lovecraft Unbound, The Coyote Road: Trickster Tales, Troll’s Eye View, The Beastly Bride and Other Tales of the Animal People (utóbbi hármat közösen jegyzi Terri Windlinggel), Naked City: New Tales of Urban Fantasy és Haunted Legends (Nick Mamatasszal).

Datlow-t szerkesztőként számos alkalommal tüntették ki karrierje során, többek között a World Fantasy-, a Locus-, a Hugo-, az International Horror Guild-, a Shirley Jackson- és a Bram Stoker-díjjal. 2007-ben megkapta a Karl Edward Wagner-díjat a British Fantasy Convention eseményén „kiemelkedő hozzájárulásáért a műfajhoz”. 2014-ben a World Fantasy Életműdíjjal is kitüntették.

2000 óta Datlow az egyik műsorvezetője a Fantastic Fiction néven futó, népszerű felolvasóesteknek, amelyeket a KGB Barban rendeznek meg New York Cityben, ahol a szerkesztő túl sok könyv és néhány (egyesek számára) ijesztő babafej közelségében él.

Bevezető

Ellen Datlow

Sem horrorkritikus, sem -szakértő nem vagyok. Rajongója vagyok a horrornovelláknak, amióta az eszemet tudom. Ráadásul el is olvasom a publikált írások zömét 1986 óta, amikor a World Fantasy-díjátadó elnöke voltam, 1987-ben pedig szerkesztője lettem a The Year’s Best Fantasy and Horror című, évente jelentkező antológiasorozat horror felének. Úgyhogy ismerem a kínálatot.

A kiadómmal úgy döntöttünk, a mostani válogatásnak az 1985-ös év legyen a kezdőpontja: ekkor nyerte meg Clive Barker Vérkönyvek (Books of Blood) című hatrészes művének első három kötete a World Fantasy-díjat. Bár az Angliában kiadott puhafedeles könyvek 1984-ben jelentek meg, és Barkert „a horror új hangja”-ként ünnepelték, munkájának hatása csak 1985-től kezdődően érződött – és a második három kötet is ekkor került boltokba.

Ez persze nem jelenti azt, hogy a horror-novellairodalom hervadozott volna Barker színre lépése előtt. Kirby McCauley Dark Forces című, úttörő jelentőségű antológiájának 1980-as kiadása a széles olvasóközönség számára is világossá tette, hogy teljesen különböző területekről érkező szerzők egyformán magas színvonalon művelik a horrorirodalmat. A kiadvány huszonhárom közreműködője között olyan neveket találunk, mint Joyce Carol Oates, Isaac Bashevis Singer, Gene Wolfe, Clifford Simak, Davis Grubb, T.E.D. Klein, Karl Edward Wagner, Stephen King, Joe Haldeman, Gahan Wilson, Edward Gorey és Ramsey Campbell.

Kevésbé monumentálisak, de ugyanennyire fontosak voltak az alábbi horrorantológia-sorozatok: a Charles L. Grant szerkesztette Shadows 1978 és 1991 között; a Stuart Schiff szerkesztésében megjelent Whispers magazin, később antológia 1973 és 1987 között (amely 1997-ben kiegészült az eredeti írásokat tartalmazó Best of Whispers kötettel); és Angliában a Fantasy Tales Stephen Jonestól és David Suttontól, 1977 és 1991 között. A szóban forgó – különböző típusú írásoknak helyet biztosító – magazinokban és antológiákban megjelenő novellák olvasásakor azonban egyes horrorrajongóknak hiányérzete támadt.

Barkert egy újfajta, zsigeribb horrorirodalom zászlóvivőjeként emlegették, amit később splatterpunknak kereszteltek el, bár a szerző munkásságára kevésbé a „splatter filmek” gyakoroltak hatást, mint a későbbi írócsoport egyes lazán összekapcsolódó tagjai. Ugyan a korai „splatterpunkok” elsőrangú írásokkal is előálltak, a mozgalom sajnos menet közben visszafejlődött, és inkább a belezés, kínzás és hasonló borzalmak ábrázolására törekvő sokkirodalommá vált ahelyett, hogy maradandó félelem- vagy nyugtalanságérzet felkeltésére vállalkozott volna. Mindenesetre a társaság fontos eredménye, hogy elindította a párbeszédet azok között, akik szerint a műfajnak egy erős gyomrosra volt szüksége, és akik szerint inkább a visszafogottabb horror igazán hatásos. Ebben a kötetben a mozgalomnak mindössze három képviselője van jelen: Clive Barker, David J. Schow (aki egyébként viccből dobta be a „splatterpunk” megnevezést) és Poppy Z. Brite; eredetileg mindhármuk novellája 1990 és 1995 között jelent meg, jóval a splatterpunk virágkora után.

Arról, hogy mit nem várhatunk el ettől a kötettől:

Ez a kötet semmi esetre sem az 1984 és 2005 között megjelent legjobb novellák gyűjteménye. Ezek az írások lennének a legjobbak? Hogyan lehetne ezt megítélni? Vannak közöttük díjra jelöltek és díjnyertesek, és a legtöbbet én magam közöltem újra a The Year’s Best Fantasy and Horror-sorozatban. Akkor tehát ezeket az írásokat szeretem a legjobban az adott időszakban megjelentek közül? Ezen a héten igen. Jövő héten talán mást mondanék. A kötet az alig valamivel több mint 140 000 szó terjedelmével mindössze ízelítőt kínálhat a minőségi horrorirodalomból. Gond nélkül fel tudnék tölteni egy kétszer ilyen hosszú kiadványt is, más kedvenc novellákkal (és kisregényekkel, amelyek szintén zseniálisak). Őszintén szólva, amikor néhányan megpróbáltak kifaggatni, kit/mit hagytam ki, elvégeztem egy nem hivatalos számítást, és konkrétumok nélkül annyit tudok mondani, hogy eszembe jutott legalább ötven másik író, akiknek a novelláját szívesen beválogattam volna.

Arról, hogy mit várhatunk el ettől a kötettől:

Egy novellagyűjtemény, amely különösen közel áll a szívemhez, és olyan történeteket is tartalmaz, amelyeket eredetileg az OMNI-ban, az Event Horizonban vagy a SCIFICTION-ben közöltem le; ezt a három magazint/webzint szerkesztettem 1981 óta. Egyes írásokat én jelentettem meg először különböző antológiákban. Másokat újraközöltem valamelyik The Year’s Best Fantasy and Horror-válogatásban. Az a közös bennük, hogy olyan horrornovellák, amelyek az évek során velem maradtak. Olvasás közben változatlanul izgalommal és borzongással töltenek el. Emlékszem a szereplőikre (ami azért jelent valamit, ha az ember évente százával olvas novellákat). Emellett hiszek benne, hogy reprezentatív képet adnak az 1984 és 2005 között megjelent horrornovellák élvonaláról.

Úgyhogy egész egyszerűen tekintsünk erre a kötetre nagyszerű rémtörténetek, természetfeletti és pszichológiai horrorsztorik válogatásaként.

A történeteket az első megjelenés éve alapján rendeztem sorba, ez tűnt a legtermészetesebb megoldásnak. Szemben a legtöbb antológiával, amely igyekszik egy nagyon erős sztorival nyitni és lehetőleg a legerősebbel zárni, egy ilyen kötet, amely lényegében húszévnyi erős sztorit vonultat fel, nem működhet ugyanígy. Nem minden évből került be novella.

Akkoriban, amikor az utolsó simításokat végeztük a The Year’s Best Fantasy and Horror huszadik kötetének szerkesztésén, James Frenkel, a sorozat ötletgazdája felvetette nekem és fantasys társszerkesztőimnek, hogy gereblyézzünk össze egy „a legjobbak legjobbjai” válogatást a széria első húsz évéből. Ez a kötet végül nem állt össze. De mivel a Sötétség novelláinak nagy része ugyanebből az időszakból származik, és a történetek döntő többsége megjelent valamelyik The Year’s Best Fantasy and Horror-kötetben, az olvasók talán úgy is kezelhetik ezt a kiadványt, hogy ezzel próbáltuk megvalósítani az említett célkitűzést, legalábbis a horror felét illetően. Továbbá úgy is gondolhatnak a Sötétségre, hogy ez kiegészítő kötete a tavaly, 2009-ben elindult és reményeim szerint minden évben megjelenő The Best Horror of the Yearnek, amely ott folytatja, ahol a The Year’s Best Fantasy and Horror abbahagyta.

Roboz Gábor fordítása

Stefan Dziemianowicz több mint negyven antológiát állított már össze olyan szerzők horror-, krimi-, science fiction- és gótikus novelláiból, mint Louisa May Alcott, Robert Bloch, Joseph Payne Brennan, August Derleth, Henry Kuttner, Jane Rice, Bram Stoker, Henry S. Whitehead és mások. A Necrofile: The Review of Horror Fiction és a Necronomicon Press novellasorozatának egykori szerkesztője, illetve a Supernatural Literature of the World: An Encyclopedia társszerkesztője. A Bloody Mary and Other Tales for a Dark Night és a The Annotated Guide to Unknown and Unknown Worlds szerzője. Kritikái olyan helyeken jelentek meg, mint a Publishers Weekly, a Locus és a Washington Post Book World.

Előszó

Stefan Dziemianowicz

Visítson ezer hang!

Akár ez is lehetett volna a horrorkiadás mantrája az 1980-as évek elején. A horrorirodalom a nagy kiadóknál patakként kezdett csörgedezni Ira Levin Rosemary gyermeke (Rosemary’s Baby) című 1967-es könyvének megjelenésével, de aztán valóságos áradattá vált, amikor boltokba került William Peter Blatty Az ördögűző (The Exorcist) és Thomas Tryon The Other című regénye 1971-ben, és persze Stephen King Carrie-je három évvel később. King észbontó sikerét követően a horror a szórakoztató irodalom egyik bestseller műfajává vált, az áradatból pedig özönvíz lett. Azok a hivatásos szerzők, akik a horrorírásra irányuló késztetéseiket évtizedeken keresztül thriller- és science fiction-történetekbe csatornázták át, hirtelen azzal szembesültek, hogy egyes kiadók otthont biztosítanak nekik belső Poe-juk kibontakoztatásához. Azokat az írókat, akik korábban a bimbózó horror rétegkiadók közegében csiszolgatták a tehetségüket, felszippantotta a nagy kiadók alá tartozó kisebb horrorkiadók egyre jobban bővülő piaca, míg a szerzők fiatalabb generációja, akik már Kinget és kollégáit olvasva nőttek fel, lassan beértek, és bátran bombázták a kiadókat a kézirataikkal. A zsilipek nyitva álltak, és bár a bezubogó víztömegben jócskán volt még üledék, a horrorírás szakmája iránt elkötelezett tehetségek puszta mennyisége garantálta, hogy a közeljövőben hatalmas lendületet vegyen a műfaj evolúciója, és a szerzők egyre jobban kitolják a határokat. A következő húsz év során a népszerűsített témákon, körüljárt problémákon és kiprovokált vitákon keresztül a horror berobbant és felvirágzott, a zsánert gondozó generáció pedig segített kialakítani a huszonegyedik századi horror formáját.

Az egyik legkorábbi dilemma, amivel a műfaj King utáni íróinak meg kellett birkóznia, az volt, hogy a horror mennyi explicit erőszakot bír el. A kérdés természetesen nem volt új keletű. A késő tizennyolcadik és kora tizenkilencedik századi gótikus regények sokkolták koruk irodalmi ízlésformálóit (akkoriban) megdöbbentően brutális jeleneteikkel, tabusértő szexuális tartalmukkal és hitványnak tartott természetükkel, szellemiségük pedig továbbélt a horror kizsákmányolásra épülő alfajában, amely két évszázadon át kitörölhetetlen része lett a zsánernek. King rengeteget tett azért, hogy az írásai célba találjanak a fizikai erőszakra kényes olvasóknál is, és megtalálta az egyensúlyt a megbotránkoztató és az elfogadható tartalom között. Miután King modellje megszabta a felső határt, hogy a horror mennyire lehet explicit, Charles L. Grant – saját írásaival és az 1978-ban elindított Shadows című antológiasorozatával – legitimálta a horror kifinomult megközelítését, amelyet végül „dark fantasy”-nek kereszteltek el, hogy megkülönböztessék a „horror” árnyasabb oldalától. A dark fantasyben Grant definíciója szerint az emberek kapják a fő hangsúlyt, különböző problémáik és a mindennapi élet sötét oldalára adott érzelmi reakcióik, nem pedig a furcsa jelenségek és a gótikus borzongás, amely olyan nagy mértékben meghatározta a ponyvakorszak és a huszadik század közepének horrorját. Bár nem mentes a fizikai brutalitástól és a szörnyetegektől, a dark fantasy leggyakrabban olyan borzalmakat ábrázolt, amelyek szélsőséges helyzetekbe keveredett átlagemberek félelmeit és szorongásait testesítették meg. A horror legjobban fogyó képviselői 1967 és 1984 között – azok mindenképp, amelyek sikeresen kitörtek a zsáner gettójából – kényelmesen illeszkedtek a dark fantasy kategóriába, és olyan művekként tekintettek rájuk, amelyek átsegítik az ez idáig stigmatizált műfajt az irodalmi megbecsültség új korszakába.

Aztán jött Barker. Clive Barker Vérkönyvek (Books of Blood) című hatkötetes novellagyűjteményének megjelenésével (1984 és 1985) az explicit tartalom visszafurakodott a horror színpadára. A nyílt szex- és erőszak-ábrázolás nélkülözhetetlen elemei voltak Barker nagy felkészültségről tanúskodó eszköztárának, és felfrissítették az írásaiban felvonultatott klasszikus horrormotívumok egy részét. Ráadásul a szélesebb olvasóközönség is tárt karokkal fogadta a szerző munkáit – a nem-veterán horrorolvasókon túl filmbolondok és más művészeti ágak lelkes pártfogói egyaránt –, és a műfaj új látnokaként kanonizálták.

A szerző tehát berúgta az ajtót a splatterpunknak. Még amikor Barker a neki kijáró rivaldafényben sütkérezett, felbukkant a színen egy fiatalabb írókból álló klikk, akik kritikusan tekintettek a műfaj kifinomultnak tartott elemeire, mert úgy látták, ezek csak kényszerzubbonyt erőltetnek a nagy kiadóknál megjelenő horrorra, és megfosztják a sztorikat különleges és felkavaró természetüktől. A szóban forgó szerzők splatterpunkoknak nevezték el magukat: a kifejezés egyrészt a kor explicit erőszakot felvonultató, úgynevezett splatter filmjeire utal, amelyek nem csupán az ő írásaikra gyakoroltak alapvető hatást, hanem egyre inkább számos neofita szerző munkásságára is, akik már a King népszerűsége által meghatározott új horrorkultúrában szocializálódtak, másrészt a cyberpunkra, a modern science fiction borotvaéles, technofil alműfajára. David J. Schow, John Skipp, Craig Spector és más renegátok kis létszámú, de nagy hangú bandája azzal kezdték felhívni magukra a figyelmet, hogy kihangsúlyozták műveik adrenalintól fűtött prózáját, fizikai szörnyűségeket bemutató filmszerű jeleneteit, valamint a szex, a vér és a (néha felcsendülő) rock’n’roll leleményesen botrányos ábrázolását. A splatterpunkok odadobták a kesztyűt.

A splatterpunk és a dark fantasy közötti konfliktus komoly vitákat szított különböző szakmai találkozókon és folyóiratok hasábjain. Bizonyos alapértékek közvetítésének kierőszakolása vajon áporodottá és kiszámíthatóvá tette a modern horrorsztorikat? (Talán.) Azok a horrortörténetek, amelyek gondosan kerülik a zsigeri hatáskeltést, és inkább a kifinomultságot pártolják, hajlamosak időnként nehezen érthetővé válni? (Lehetséges.) A splatterpunk sokktaktikája a horrorirodalomban tapasztalt elkényelmesedés ellenszere, vagy csupán ürügy az öncélú exhibicionizmus megvalósítására? (Mindez az adott írótól és történettől függ.) A két megközelítés között érzékelt ellenségeskedést azonban jócskán eltúlozták. Maximum arról van szó, hogy ezek a horrorirodalom spektrumának két szélső pontját képviselik. Mindkét tábor kitermelt magából jó és rossz írásokat egyaránt. A legtöbb szerző a két véglet közé tartozott, és olyan kevesen írtak valamelyik szélsőség felé húzó történeteket, hogy értelmetlen lenne úgy kezelni a helyzetet, mintha szekértáborok háborúskodásáról lett volna szó. Ezzel együtt a splatterpunk térnyerése abból a szempontból nagyon is fontos volt, hogy ráirányította a figyelmet a horrorirodalom esztétikai alapelveire, és tudatosította a szerzőkben, hogy a szakma elkötelezett képviselőiként pontosan milyen célokkal láthatnak munkához.

A splatterpunk egyik legjelentősebb ihletforrása az a zombifilm-trilógia volt, amelyet a független filmes George Romero indított el Az élőhalottak éjszakájával (The Night of the Living Dead) 1968-ban. Az, hogy a zombi fekete mágia által feltámasztott, hátborzongató, de máskülönben nem fenyegető szörnyetegből harapás útján sokasodó, falánk rémséggé vált, amely állandóan emberhúsra éhes, csak egyetlen példa arra, hogy a horror klasszikus témái és monstrumjai hogyan alakultak át 1983 és 2003 között, reagálva az olvasói igényekre, hogy a műfaj szörnyetegei a korszak jellegzetes félelmeit tükrözzék. John Skipp és Craig Spector Book of the Dead (1989) és Still Dead: Book of the Dead II. (1992) című antológiáit követően – amelyek a modern horror legjobb és legagyafúrtabb íróinak Romero-ihlette zombinovelláival sokkoltak – a hagyományos zombit gyakorlatilag belapátolták a műfaji motívumok meszesgödrébe, mondván, lejárt a szavatossága. A zombi a friss értelmezés szerint az amerikai társadalomban elharapódzott fogyasztási láztól a terroristamozgalmakkal társított agyatlan engedelmességen és szélsőséges agresszión át mindennek a szimbóluma lehetett. A monstrum szokatlanul eredményes ráncfelvarráson esett át, amelynek hála a műfaj klasszikus ikonográfiájának peremvidékéről a King-éra kezdetén a frontvonalba került: az új évezredre a horror legképlékenyebb metaforikus figurája lett.

A zombihoz aztán csatlakozott a sorozatgyilkos, aki az 1960-as évek óta egyre inkább átvette a vérfarkas helyét, mint az önmagát kifejezésre juttatni akaró, az emberben rejtőzködő szörnyeteg reprezentációja. A Thomas Harris A vörös sárkány (Red Dragon) című 1981-es könyvének és A bárányok hallgatnak (The Silence of the Lambs) című 1988-as folytatásának sikerét követő évtizedben – ez a két regény teremtette meg a szociopata Hannibal Lecter karakterét, a horrorikonét, akit a tömegkultúra nyíltan befogadott – a sorozatgyilkos-irodalom olyan népszerűséget élvezett, amely ragyogóan illusztrálta a bűnügyi és horrortörténetek keresztbeporzását a tömegirodalom piacán, továbbá azt is, hogy a suspense/thriller zsánert egyre elmosódottabb határvonal választja el a horrortól. A sorozatgyilkos érzelemmentes személyisége és gyomorforgató tettei sok olvasó szemében alig különböztek a természetfeletti horror szörnyeitől és brutalitásától.

Azonban a leglátványosabb átalakuláson átesett szörnyeteg a horror műfaján belül és kívül a huszadik század végén egyértelműen a vámpír volt. Az 1985 és 2005 közötti két évtizedben több vámpírtörténetet írtak, mint amennyit az azt megelőző két évszázadban kiadtak – valójában olyan sokat, hogy a vámpírsztori önálló műfajjá nőtte ki magát, saját alműfajokkal és al-alműfajokkal. A vámpír hagyományos ábrázolása mint vérszívó lény, amely büntetésként sújt le az emberre, az AIDS korában számos olvasóval rezonált, és a vámpírsztorik klasszikus ragadozó–préda viszonya lényegi relevanciára tett szert egy olyan kultúrában, amelynek tagjai egyre inkább úgy tekintettek magukra, mint különböző és az irányításukon kívül eső társadalmi, politikai és otthoni fenyegetések áldozataira. Ráadásul az ekkoriban dolgozó szerzők nagy része alaposan átalakította a vámpír hagyományos képét: a lélektelen szörnyeteg ábrázolása, amit Bram Stoker és követői közel egy évszázadon át népszerűsítettek, átadta a helyét egy felsőbbrendű, egyúttal elidegenedett individuuménak, aki nem tud beilleszkedni semmilyen közösségbe, és a margóra szorult. Anne Rice Interjú a vámpírral (Interview with the Vampire) című 1976-os regénye és különösen 1985-ös folytatása, a Lestat, a vámpír (The Vampire Lestat) finomhangolta ezt a képet, hogy ezáltal megszülessen a társadalom számkivetettje, akinek sajátos – a tömegektől független életvitele során kimunkált – nézőpontja egyedülálló pozíciót biztosít számára, amelyből szemlélheti és értékelheti az emberi viselkedést. Rice az írásain keresztül vonzó és irigylésre méltó, még ha nem is mindig rokonszenves karakterként ábrázolta a vámpírt. Lestatja számtalan imitátort és doppelgängert hívott életre, akiket aztán lehetett értelmezni a meleg társadalom, a primitív életformához visszatérő modern közösségek és más kortárs szubkultúrák képviselőiként, akiknek viselkedését tarthatták lázadónak, renegátnak és általában véve nonkonformistának. A kiugró népszerűségre szert tett, intelligens és kifinomult vámpír, akinek természetfeletti adottsága nem is annyira csapásnak tűnik, mint inkább egy alternatív életstílus-választás jelének, lelkes fogadtatásra talált a modern gót mozgalomban és olyan szerzőknél, mint Poppy Z. Brite és Caitlín R. Kiernan, akiknek elidegenedett kívülállókról és gyakran szürreális természetfeletti élményeikről szóló történeteik összecsengtek a műfaj transzgresszív gondolkodásmódjával.

A vámpír közkedveltsége segített elindítani még egy trendet, amely jelentős hatást gyakorolt a huszadik század végi horrorirodalom alakulására. Halhatatlan teremtményként, amely bármilyen kalandot képes túlélni, a vámpír tökéletesen alkalmasnak bizonyult a visszatérő karakter szerepére olyan regénysorozatokban, amelyek időben rendkívül nagy fesztávokat fognak át, és túlságosan burjánzóak ahhoz, hogy be lehessen préselni őket egyetlen kötetbe. Rice, Chelsea Quinn Yarbro és Les Daniels képzeletgazdag, sokrészes vámpírsagái legitimálták a külön kötetekben megjelenő horrortörténetek kategóriáját, és arra bátorítottak más írókat – a vámpírirodalom berkein belül és kívül egyaránt –, hogy álljanak elő saját, részekre tagolt horroreposzaikkal. A huszonegyedik század elejére a nagy kiadók horroreladásainak harmada vagy akár fele is sorozatokból származott. Visszatérő karaktereiknek és ismétlődő formulájuknak hála ezek a könyvek egy újfajta horrorsztori alapjait fektették le, amelyet kevésbé a hangulat, az atmoszféra és a különböző szokatlan jelenségek mozgatnak, mint inkább a figurák és a szerteágazó cselekmény.

A horror minden egyes infúzióval, invázióval és invencióval egyre összetettebb és egyre nehezebben meghatározható ágazata lett a szórakoztató irodalomnak. Persze ennek talán így is kell lennie, mivel a horrorsztori (és különösen a természetfeletti horror) természeténél fogva az irracionálissal, az elgondolhatatlannal, a megfoghatatlannal és a feldolgozhatatlannal foglalkozik. A horror az elmúlt negyed évszázad során mindenféle hangerővel játszott a hálás közönségnek. Összebútorozott gyakorlatilag minden más műfajjal a fantasytől kezdve a science fictionön át a suspense-ig és a románcig. Sikeresen indította el legikonikusabb szörnyetegei franchise-ait, népszerű szerepekhez juttatva őket távolról sem ijesztő történetekben. Egyszerre érte el a bestsellerstátuszt, megszólítva olyan olvasók tömegét, akik egyébként nem is olvasnak horrorsztorikat, miközben bőségesen termelt elhivatott rajongói törzsközönségének, akik épp a zsáner szubverzív mivoltáért vannak oda. De legelsősorban olyan, mindenütt jelenlévő műfajjá vált a kortárs irodalom közegében, amit nyíltan elismer Joyce Carol Oatestól, Michael Chabontól és Dan Chaontól kezdve számtalan szerző, akik rendszeresen kacérkodnak a fantázia sötét oldalával, bátran átmásznak a szép- és a zsánerirodalom közötti rozoga kerítésen. A műfaj tárgyi kultúrájára és emblematikus elemeire pedig gyakran hivatkoznak olyan írók művei, akik reményeik szerint képesek érzékeltetni a horror mindenütt jelenvalóságát a kortárs kultúrában. A horror ott van, ahol belebotlunk, és mint arról az elmúlt huszonöt év gyarapodása és fejlődése árulkodik, ott van mindenhol. Hosszú utat járt be az 1970-es évek óta, amikor a vietnami háború ideje alatt szétszóródtak a társadalomban a paranoia és a hatalom iránti bizalmatlanság magvai, és egy teljes generációnyi olvasó és író készült fel arra a fajta irodalomra, amely feltérképezi a hétköznapi élet sötét oldalát, lekapargatja a lakkot az átlagosról, hogy feltárja az alatta fészkelődő kellemetlent. Nem szűnő népszerűségének és folyamatos gyarapodásának tanúsága szerint a horror olyan történettípus, amelyet egészen addig mesélnek, amíg vannak befogadók, akik élvezik a vele járó borzongást, és talán könnyebben el tudják űzni félelmeiket és szorongásaikat az irodalomolvasással, ami felismerhető alakokkal és anyagokkal látja el őket.

A Sötétség: Huszonöt modern horrornovella nem egyszerűen az 1985 és 2005 között publikált horrorirodalom előtt hajt fejet, hanem az ebben a korszakban megjelent, elismert rövid horrorsztorik előtt is. Egyúttal tehát azt is állítja, hogy a horror-novellairodalom újbóli térnyerése a közelmúltban tökéletesen példázza a modern horror fejleményeit. Bár a ma ismert horrorirodalom gyökerei a késő tizennyolcadik századi és kora tizenkilencedik századi gótikus regényekig nyúlnak vissza, a horrorírás mint művészi forma tökéletesedésére rövidebb terjedelemben került sor. Edgar Allan Poe felmérhetetlenül nagy hatású életművével segített megalapozni a horrornovella bizonyos dramaturgiai egységeit és esztétikai alapelveit – amelyek gyakorlatilag a versírás szabályaihoz mérhetők –, és ezek mind a mai napig hatnak a horrorirodalomra.

A horrorirodalom novellaformában a tizenkilencedik században és a huszadik század elejének ponyvamagazinos korszakában is virágzott, amikor a szóban forgó kiadványokat szinte kizárólag feszes, éles és sokkoló elbeszélésekre szabták. Az egészen különböző történettípusok – például M. R. James antikvárius elbeszélései és H. P. Lovecraft kozmikus horrorsztorijai – megerősítették azt a képzetet, hogy a horror egyedülálló természete leginkább rövid, kompakt formában nyilvánul meg. A ponyvamagazinok megszűnésével és a műfaj II. világháborút követő népszerűségvesztésével azonban a horrornovellistáknak kevés számottevő felülete vagy gyakorlóterepe maradt, ahol továbbfejlődhettek volna. A horrornovellák piacának meggyengülése tükrözte a novellairodalom iránti általános érdeklődés hanyatlását, és ezzel párhuzamosan a komoly művészi (és kereskedelmi) formának tekintett regény presztízsének felerősödését. Mire King segített elhelyezni a horrort a modern irodalom térképén, a közkeletű bölcsesség szerint egyedül úgy lehetett kitörni a műfaji piacról, és elérni a szélesebb olvasóközönséget és az irodalmi sikert, ha valaki regény hosszúságú műveket írt. Még azok az írók is, akik korábban a novellaformára szakosodtak – például Ramsey Campbell, Dennis Etchison, Ted Klein és maga King –, a regényírás felé fordultak.

A horror-novellairodalom azért persze életben maradt még az 1970-es és 1980-as években is, de nem volt mögötte olyan stabil és változatos igényeket kielégítő piac, mint a science fiction és a krimi esetében. A 1980-as évek nagy részében a Rod Sterling nevével fémjelzett Twilight Zone Magazine és kérészéletű testvérkiadványa, a Night Cry volt az a két hivatalos formában megjelenő magazin, amely horrorirodalomra specializálódott, vagy legalábbis túlnyomórészt ilyen műfajú írásokat közölt. Így a horror leginkább több zsánernek is felületet biztosító lapokban jelent meg, mint a The Magazine of Fantasy & Science Fiction, vagy csak a keménymag által ismert helyeken: olyan horrorantológiákban, mint a Charles Grant-féle Shadows-sorozat és különböző vadhajtásai, és különösen a már említett specialty press. Az olyan kis példányszámú magazinok, mint a Whispers, a Fantasy Tales, a The Horror Show, a Weirdbook, a Grue és a Cemetery Dance lehetőséget biztosítottak a már befutott és novellapiacra is dolgozó szerzőknek, hogy leközölhessék a fősodorbeli könyvekből és lapokból kiszoruló írásaikat, továbbá felkarolták a műfaj új szerzőit és mozgalmait, amelyek nyers és időnként egyenesen faragatlan művei nem találtak volna otthonra azon a zsáneren kívül, amit pont merész és provokatív természetéről ismernek.

Elkerülhetetlen volt, hogy a rétegkiadók segítsenek elvégezni a gazdátlanul maradt munkát, és az antológiáik tartalma egyenértékű volt a nagy kiadók által gondozott kötetekével. Ezekben az években indultak el a Masques, a Borderlands, a Night Visions és a Darklands című sorozatok. Ezek a válogatások – olyan neves, nagy kiadóknál megjelenő antológiasorozatokkal együtt, mint a New Terrors és a Dark Terrors – nem csupán segítettek eltörölni a határvonalat a kis és a nagy kiadók között, hanem ahhoz is hozzájárultak, hogy az eredeti írásokat tartalmazó antológiák az új horrornovellák elsődleges piacaként a magazinok helyébe lépjenek. Senki sem állítja, hogy ez volt a lehető legjobb átalakulás – a horrorirodalom piacának túlkínálatból fakadó, az 1990-es évek elején bekövetkező összeomlásának idejére az antológiák dugig voltak rétegtémákat feldolgozó, rendelésre írt, lelketlen történetekkel, ahelyett, hogy a létező legjobb írásokkal képviseltek volna egy adott témát vagy szerzőt. Ennek ellenére a horror-novellairodalom piacának kiszélesedése és szívós természete a napnál is világosabban bizonyította, hogy a horrornovellák mindig is létfontosságú szerepet játszanak majd a műfaj fejlődésében: ez a forma egyszerre lesz a zsáner zászlóshajója, és itt bukkannak majd fel meghatározó trendjei és érdeklődési körei.

Karl Edward Wagner The Year’s Best Horror Stories, Ellen Datlow és Terri Windling The Year’s Best Fantasy and Horror és Steve Jones (és az első hat kötetnél Ramsey Campbell) Best New Horror című antológiasorozatai alig néhány esztendő alatt a lehető legjobb horrornovellákat vonultatták fel az adott évből. Bár mindhárom a szerkesztők személyes ízlését tükrözi, a tartalmi átfedés viszonylagos hiánya és a beválogatott írások magas szakmai színvonala bebizonyította, hogy a horror-novellairodalom él és virul. A Sötétség című kötet összeállításánál Ellen Datlow jócskán merített azokból a történetekből, amelyeket a The Year’s Best Fantasy and Horror kiadványok horror felének szerkesztőjeként gondozott több mint húsz év alatt. Kevesen olyan tájékozottak a horror-novellairodalom piacán, mint Datlow (ha egyáltalán bárki is felveheti vele a versenyt), így elkerülhetetlen, hogy egyes olvasók „a legjobbak legjobbjai” típusú gyűjteményként gondoljanak erre a kötetre. A Sötétség ugyanakkor valami nagyszabásúbbat és lényegesebbet állít napjaink horrorirodalmáról. A kötetbe válogatott minőségi írások puszta mennyiségével egyszerre igazolja, hogy a horror-novellairodalom még mindig életerős, és hogy a műfaj milyen fontos önkifejezési mód legtehetségesebb novellistáink némelyikének. Továbbá annak köszönhetően, hogy tiszteleg a horror legjobbjainak kreativitása és széles körű tehetsége előtt, nagyon is elképzelhető, hogy a következő generációk horrorolvasói olyan antológiaként tekintenek majd rá, amely meghatározta a horror – és különösen a horrornovella – mércéjét a huszonegyedik század elején.

Roboz Gábor fordítása

Clive Barker 1984-ben robbant be a horror területére a Vérkönyvek (Books of Blood) című háromkötetes művének brit megjelenésével. A Sphere kiadványa két szempontból is mérföldkőnek számít. Egyrészt hihetetlenül ritka, hogy novellák rögtön gyűjteményes formában jelenjenek meg (pláne három kötetben) – nem úgy, hogy korábban már felbukkantak különböző folyóiratok hasábjain –, másrészt a kiadó egy egészen új hangot mutatott be a műfaj rajongóinak. A rajongók pedig fel is kapták a fejüket. A vér könyve 1985-ben megnyerte a World Fantasy-díjat. Az egyik novellát még én jelentettem meg az OMNI-ban, ez lett a szerző amerikai magazinos bemutatkozása. A novellák zsigeriek voltak, fokozottan szexuális töltetűek, brutálisak és szenvedélyesek – továbbá, tetszik vagy sem, megelőlegezték a később splatterpunknak elkeresztelt alműfajt. A „Jacqueline Ess akarata és végső akarata” több mint huszonöt éve jelent meg, de a mai napig őrzi az erejét.

Barker a kétezres években inkább hosszabb írásokat jelentetett meg felnőtt és gyerek olvasóknak egyaránt (kivétel ez alól a Tonight, Again: Tales of Love, Lust and Everything in Between című 2015-ös novelláskötet), illetve filmes és színházi projektekben vett részt, ráadásul elismert képzőművészként is aktív volt. Néhány ismertebb regénye: Korbács (Weaveworld), Kárhozat (The Damnation Game), Abarat, Abarat: Varázsórák, véres éjek (Days of Magic, Nights of War) és az Abarat: Abszolút éjfél (Absolute Midnight), az Abarat-kvintett harmadik kötete.

Clive Barker

Jacqueline Ess akarata és végső akarata

Istenem, gondolta, ez nem élet! Egyik nap a másik után: az unalom, a gürcölés, a frusztráció…

Krisztusom, imádkozott, engedj el, szabadíts meg, feszíts keresztre, ha muszáj, de vess már véget a nyomorúságomnak!

Végül, a jótékony eutanázia jézusi áldása híján egy borús, késő márciusi napon kivette a pengét Ben borotvájából, bezárkózott a fürdőszobába, és felvágta a csuklóit.

A fülében lüktető zúgáson át erőtlenül hallotta Ben hangját az ajtó túloldaláról:

– Bent vagy, drágám?

– Menj el! – vélte mondani, de nem tudta, valóban kimondta-e.

– Korábban jöttem, drágám. Gyér volt a forgalom.

– Kérlek, menj el!

Az erőfeszítéstől, amivel megpróbált beszélni, lecsúszott a vécéülőkéről a fehér csempés padlóra, ahol máris dermedni kezdett tócsákba gyűlt vére.

– Drágám?

– Menj…

– Drágám!

– …el!

– Minden rendben, szívem?

Már az ajtón zörgetett, az a patkány! Hát nem érti, hogy nem tudja kinyitni? Hogy nem fogja kinyitni?

– Válaszolj, Jackie!

Felnyögött. Nem tudta megállni. A fájdalom ugyan nem volt olyan rettenetes, mint várta, viszont hatalmába kerítette egyfajta kellemetlen érzés, mintha jól fejbe rúgták volna. De bárhogy is: Ben már nem állíthatja le. Most nem. Még akkor sem, ha rátöri az ajtót.

Rátörte az ajtót.

Homályosuló tekintettel nézett fel a férjére: a levegő közöttük olyan sűrű volt a halál szagától, hogy szinte vágni lehetett.

– Túl késő – vélte mondani.

Tévedett.

Istenem, gondolta, nem sikerült az öngyilkosság. Nem haltam meg. A doktor, akit Ben felbérelt mellé, túlságosan, már-már tökéletesen figyelmes volt. Csakis a legjobbat, fogadkozott, csakis a legjobbat az én Jackie-mnek.

– Ez semmiség – biztosította a doktor –, némi odafigyeléssel helyrehozható.

Miért nem ismered be? – gondolta a nő. Francot se törődsz te az egésszel. Fogalmad sincs, milyen érzés.

– Gyakorta találkozom efféle női problémákkal – közölte a doki bizalmasan, jól begyakorolt, álrészvéttől csöpögő hangon. – Szinte járványszerű méreteket öltenek egy bizonyos korosztálynál.

Hisz’ még alig múltam harminc. Mire céloz? Hogy idő előtt klimaxolok?

– Depresszió, részleges vagy teljes elzárkózás, mindenféle formájú és méretű neurózisok. Nem maga az egyetlen, higgye el!

Ó, dehogyisnem – gondolta. Itt vagyok a fejembe zárva, teljesen egyedül, és fogalmad sincs, milyen ez.

– Meggyógyítjuk, mire a barika kettőt billent a farkával.

Á, szóval bárány vagyok? Minek néz ez engem? Birkának?

A doktor merengve pillantott a falon lógó, bekeretezett okleveleire, majd gondosan manikűrözött körmeire, végül az asztalán sorakozó tollakra és a noteszára. De nem nézett Jacqueline-re. Bárhová, csak őrá nem.

– Tudom jól – mondta aztán –, mi mindenen ment keresztül, és az igazán traumatikus. Egy nőnek vannak bizonyos szükségletei. És ha azok kielégítetlenek maradnak…

Ugyan, mit tudhatsz te a nők szükségleteiről?

Hisz’ nem vagy nő! – gondolta, hogy gondolja.

– Hogyan? – kérdezte a doki.

Hangosan is kimondta volna a gondolatait? Tagadólag megrázta a fejét. A férfi ismét rátalált saját ritmusára:

– Nem fogom kitenni vég nélküli terápiás üléseknek. Azt ön sem akarná, igaz? Csak némi megnyugtatásra vágyik, és valamire, ami segít, hogy békében végigaludhassa az éjszakákat.

Immár veszettül irritálta ez a pasas. Leereszkedő magatartása kezdett határtalan méreteket ölteni. A mindentudó, mindent látó Atyaúristen; ezt a szerepet játszotta. Mintha valóban meg lenne áldva valami csodás képességgel, amivel beleláthat a női lélek természetének rejtélyeibe.

– Régebben persze próbálkoztam terápiás ülésekkel is egyes pácienseknél. De köztünk szólva…

Finoman megpaskolta a nő kezét. Az Úristen tenyere a kézfején. Nos, ezt most bizonyára hízelgőnek, megnyugtatónak, vagy talán egyenesen csábítónak kellene éreznie.

– …khm, köztünk szólva, az csupán felesleges szócséplés. Vég nélküli szövegelés. És őszintén: mi haszna? Mindannyiunknak vannak problémái. És nem oldhatjuk meg őket azzal, ha csak fecsegünk róluk. Nem igaz?

Te nem nő vagy. Nem úgy nézel ki, nem úgy gondolkodsz, nem úgy érzel…

– Mondott valamit?

Ismét megrázta a fejét.

– Úgy tűnt, mintha mondott volna valamit. Kérem, nyugodtan legyen velem teljesen őszinte.

Nem válaszolt, a doktor pedig a jelek szerint kezdett belefáradni a bizalmaskodás tettetésébe. Felállt, és az ablakhoz lépett.

– Azt hiszem, most az volna önnek a legjobb, ha…

Kirajzolódott az alakja a fényben: elsötétítette a szobát, eltakarta a kinti pázsit és a cseresznyefák látványát. Jaqueline rámeredt széles vállára, keskeny derekára. Jó megjelenésű férfi, mondta volna Ben. Nem gyereknemző típus. Egy ilyen test inkább arra született, hogy átformálja a világot. De ha nem az egész világ átalakítása, hát az elmék átformálása is megteszi.

– Azt hiszem, most az volna önnek a legjobb, ha…

Mit tudhat ő a keskeny derekával és a széles vállával? Túlságosan férfias ahhoz, hogy bármit is megérthessen belőle.

– Azt hiszem, most az volna önnek a legjobb, ha nyugtatókkal kezelném…

Tekintete most a férfi derekára vándorolt.

– …és szabadságra küldeném.

Elméje most a ruha takarta férfitestre összpontosított. A rugalmas bőr alatti izmokra, csontra, vérre. Minden oldalról maga elé képzelte, felmérte, megbecsülte a szövetek ellenálló erejét, majd ráközelített a képre. Azt gondolta: légy nő!

És miközben végigfutott az agyán ez az abszurd ötlet, az máris kezdett alakot ölteni. Persze sajnos nem tündérmesébe illő átalakulással: a hús ellenáll az efféle varázslatnak. Akaratával vette rá a férfias mellkast, hogy kebleket növesszen; és az elbűvölően duzzadni kezdett, míg végül szétrepedt a bőre, és széttört a szegycsontja.

Pattanásig feszített medencéje középen kettéhasadt; a férfi egyensúlyát vesztve előrebukott az asztal felé, és onnan meredt fel rá, a sokktól elsárgult arccal. Megnyalta az ajkát, újra meg újra, igyekezvén megnedvesíteni legalább annyira, hogy meg bírjon szólalni. A szája teljesen kiszáradt: elvetéltek, halva születtek benne a szavak. Lábai közül a kiömlő vér loccsanása hallatszott, a kárpitra omló belek tompa puffanása.

Jaqueline felsikoltott az általa előidézett abszurd borzalom láttán, és behúzódott a szoba legtávolabbi sarkába, ahol beleokádott a szobafikusz cserepébe.

Istenem, gondolta, nem ölhettem meg. Hisz’ még csak hozzá sem értem.

Amit Jacqueline aznap délután tett, arról hallgatott, mint a sír. Semmi értelme nem lett volna, ha álmatlan éjszakákat okoz az embereknek, miközben az ő különös képességén töprengenek.

A rendőrség roppant kedvesen bánt vele. Számtalan magyarázatot kreáltak dr. Blandish hirtelen elhalálozására, noha valójában ezek egyike sem tisztázta, hogyan és mitől robbanhatott szét a mellkasa olyan rendkívüli módon, két csinos (ámbár szőrös), gömbölyded alakzatot formázva a mellén.

Feltételezték, hogy valami ismeretlen, tébolyában emberfeletti erővel bíró elmebeteg berontott, majd puszta kézzel, kalapáccsal és fűrésszel elvégezte borzalmas tettét, és a látvány okozta sokk olyan némaságba zárta szegény, ártatlan Jacqueline Esst, amin semmilyen vallatás nem remélhetett áttörni.

Az ismeretlen személy vagy személyek egyértelműen olyan állapotba juttatták a doktort, ahol már semmiféle nyugtatószer vagy terápia nem segíthetett rajta.

Jacqueline egy időre csaknem teljesen elfelejtette az ügyet. Ám ahogy teltek-múltak a hónapok, fokozatosan visszatértek hozzá a részletek, akár egy titkos házasságtörés emlékei. Incselkedtek vele tiltott gyönyöreikkel. Elfeledte az émelygést, ám annál inkább emlékezett a hatalom érzetére. Elfeledte a tett hitványságát, de nem az erőt. Megfeledkezett a mardosó bűntudatról, és vágyta, ó, mennyire vágyta, hogy újra megtegye!

Csak még jobban.

– Jacqueline!

Vajon tényleg a férjem az, és a nevemen szólít? – tűnődött. Általában csak úgy szólította, hogy „Jackie”, vagy „Jack”, vagy egyáltalán sehogy.

– Jacqueline!

Úgy meredt rá azzal a nagy, babakék szemével, mint egykor gimis srácként, akibe első pillantásra beleszeretett. Ám a szája mostanra megkeményedett, és a csókja olyan ízűvé vált, mint a penészes kenyér.

– Jacqueline!

– Igen?

– Beszélni szeretnék veled valamiről.

Egy párbeszéd? – gondolta. Bizonyára valami hivatalos ünnepnap lehet.

– Nem is tudom, hogy mondjam…

– Tégy próbára! – javasolta.

Tudta, hogy képes a gondolataival megoldani a férfi nyelvét, ha úgy tartja kedve. Hogy azt mondat vele, amit csak hallani akar. Talán szerelmes szavakat is, ha még vissza tud emlékezni egyáltalán, hogyan hangzanak. De hát, mi haszna volna annak? Nem. Jobb az igazság.

– Drágám, egy kissé elvetettem a sulykot.

– Hogy érted?

Félreléptél, te fattyú?! – gondolta közben.

– Azalatt történt, míg nem voltál teljesen önmagad. Tudod, amikor többé-kevésbé teljesen megszűnt közöttünk minden. Külön hálószoba… te akartál külön hálószobát… én pedig kissé bediliztem a frusztrációtól. Nem akartalak felzaklatni, hát inkább hallgattam. De semmi értelme, hogy megpróbáljak továbbra is kettős életet élni.

– Ben, tarthatsz szeretőt, ha akarsz.

– De ez nem csak egy futó affér, Jackie. Szeretem őt…

A férje kezdett nekikészülni az egyik kis szónoklatának; látta, ahogy nekiveselkedik, és lendületet gyűjtenek a szájában a szavak. Látta a vádaskodássá váló önigazolásokat, a mentségeket, amik mindig a jelleme elleni támadásokká válnak. Ha egyszer igazán nekilendül, senki sem állítja meg. Ezt pedig nem akarta végighallgatni.

– Ő egyáltalán nem olyan, mint te, Jackie. Frivol, a maga módján. Azt hiszem, te sekélyesnek tartanád.

Érdemes volna itt és most félbeszakítani, gondolta, még mielőtt a szokásos, lehetetlen helyzetbe hozza magát.

– Nem olyan szeszélyes, mint te. Tudod, ő csak egy normális nő. Mármint, nem úgy értem, hogy te nem volnál normális, nem tehetsz a depressziós hullámaidról… de ő nem ennyire érzékeny.

– Ben, semmi szükség arra, hogy…

– De igen, a fenébe is! El akarok mondani mindent, ami a szívemet nyomja.

És rám akarod pakolni.

– Soha nem hagytad, hogy megmagyarázzam – folytatta Ben. – Mindig úgy nézel rám azzal az átkozott tekinteteddel, mintha azt kívánnád, hogy…

…hogy meghalj.

– …hogy fogjam már be.

Fogd már be!

– Téged nem érdekel, mit érzek! – Ezt már kiabálta. – Mindig csak a magad külön kis világában jársz.

Pofa be!

Ben szája nyitva maradt. Jaqueline arra vágyott, hogy becsukódjon, és a férfi állkapcsa máris összecsattant. Ez a hirtelen mozdulat lecsippentette rózsaszín nyelve hegyét. A húsdarab kipottyant az ajkai közül, és megakadt inge egyik redőjében.

Pofa be! – gondolta ismét Jaqueline.

A két tökéletes fogsor recsegve-ropogva, szilánkokra hasadva egymáshoz őrlődött: az idegek, a kalcium és a véres nyál rózsaszínes habot képezve csorgott végig az állán, ahogy a szájnyílása benyomódott a fejébe.

Pofa be! – Még mindig erre gondolt, miközben a férje elkerekedett, babakék szempárja visszasüllyedt a koponyájába, és az orra becsusszant puha agyvelejébe.

Többé már nem Ben volt az, csak egy vörös, gyíkfejű, amorf humanoid, egyre jobban összelapult és önmagába préselődött fejjel, és hála az égnek, egyszer s mindenkorra túl azon, hogy bármit is mondhasson.

Most, hogy kezdett belejönni a dologba, Jacqueline egyre inkább élvezte az akaratával kikényszerített változásokat.

Megrántotta a testet, az elterült a padlón, és ő kezdte egyre jobban összepréselni a kezét, lábát, teleszkópszerűen egyre kisebb és kisebb méretűvé sajtolva össze az izmokat és az ellenállóbb csontokat. A férfi ruhái behajtogatódtak a húsába, gyomra kiszakadt a takarosan egybecsomagolt zsigerek közül, és kifeszült a teste körül, hogy teljesen beburkolja őt. Ujjai már a lapockáiból meredtek elő, a még mindig vadul rúgkapáló lába pedig beleakadt kiomló beleibe. Jackie még egyszer, utoljára átfordította a húsmasszát, hogy kétarasznyi mocsokoszloppá préselje a gerincét, és ezzel nagyjából be is fejezte.

Ahogy lassacskán magához tért eksztázisából, látta, hogy Ben a padlón ül, körülbelül akkorára összecsomagolva, mint az egyik finom, hasított bőr bőröndje, brutálisan elcsendesített testéből pedig epe és nyiroknedv szivárgott.

Istenem, gondolta, ez nem lehet a férjem! Ő sosem volt ilyen takaros.

Ezúttal nem várt segítségre. Ezúttal pontosan tudta, mit tett (sőt még azt is sejtette, hogyan tette), és elfogadta a bűntényt annak, ami: drasztikus igazságszolgáltatásnak.

Összecsomagolta a holmiját, és távozott.

Élek, gondolta. Egész nyomorult, elcseszett életemben most először: élek.

Vassi vallomása (első rész)

– Önökre hagyom ezt a történetet, akik kedves, erős nőkről álmodoznak. Ígéret ez, olyan biztosan, mint ahogy vallomás is egyben, egyszersmind pedig utolsó szavai egy elveszett embernek, aki nem akart mást, mint szeretni és viszontszeretve lenni. Itt ülök reszketve, várom az éjszakát, várom, hogy az a nyafogós, strici Koos újra az ajtóm előtt álljon, és mindenemet elvegye a nő szobájának kulcsáért cserébe.

Nem vagyok bátor ember, soha nem is voltam: ezért aztán félek attól, hogy mi történhet velem ma éjjel. De nem tölthetem az egész életemet álmodozással, a sötétségben létezve, hogy csak egyetlen röpke pillantást vessek a mennyországra. Az embernek előbb vagy utóbb fel kell kötnie a gatyáját (milyen találó kifejezés!), neki kell gyürkőznie, és meg kell találnia. Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy cserébe feladja érte az egész világot.

Az önök számára bizonyára semmi értelme annak, amit itt összehordok. Azt gondolhatják, akik véletlenül ráakadtak erre a vallomásra, hogy mégis, ki a fene lehetett ez a félkegyelmű?

A nevem Oliver Vassi. Harmincnyolc éves vagyok. Ügyvéd voltam úgy bő egy évvel ezelőttig, amikor nekifogtam a keresésnek, amely ma éjjel ér véget azzal a stricivel, és azzal a kulccsal, meg azzal a szentek szentjével.

Ám a történet jóval több mint egy évvel ezelőtt vette kezdetét. Sok éve már, hogy Jacqueline Ess először felkeresett.

Derült égből, váratlanul toppant be az irodámba, azt állítva, hogy az egyik régi barátom özvegye, egy bizonyos Benjamin Ess nevű pasasé, még a jogi egyetemről, és amikor belegondoltam, valóban sikerült felidéznem az illető arcát. Egy közös barátunk, aki jelen volt az esküvőjükön, mutatott is egy fotót Benről és piruló arájáról. És íme, itt volt ő, minden porcikájában ugyanolyan megfoghatatlan szépségként, mint azon a felvételen.

Emlékszem, milyen kínosan feszengtem az első beszélgetésünk alatt. A legrosszabb időpontban érkezett, épp nyakig ültem a munkában. Ám annyira elbűvölt a lénye, hogy veszni hagytam az aznapra betervezett összes megbeszélést, és amikor bejött a titkárnőm, olyan jeges pillantást vetett rám, mintha egy vödör hideg vizet zúdított volna a nyakamba. Azt hiszem, már a legelején fülig szerelmes lettem ebbe a nőbe, ő pedig rögtön érzékelte az elektromos feszültséget az irodában. Ami engem illet, úgy tettem, mintha csupán igyekeznék udvariasan bánni egy régi barát özvegyével. Nem szívesen gondoltam a szenvedélyre: teljesen hiányzott a természetemből, vagy legalábbis akkor még úgy véltem. Ó, milyen keveset tudunk is – mármint igazából – saját képességeinkről és lehetőségeinkről!

Jacqueline csupa hazugságokat mondott azon az első találkozáson. Arról mesélt, hogyan halt meg Ben rákban, meg hogy mennyire gyakran emlegetett engem, és milyen szeretetteljesen. Feltételezem, akkor és ott elmondhatta volna akár a teljes igazságot, én azt is bevettem volna – azt hiszem, kezdettől fogva teljesen odáig voltam érte.

Nehéz azonban visszaemlékezni, pontosan hogyan és mikor lángol fel egy másik emberi lény iránti érdeklődésünk, és mikor és miként alakul át valami jóval elkötelezettebb és szenvedélyesebb érzéssé. Meglehet, csak saját utólagos kitalációm az a mély benyomás, amit akkor, azon az első beszélgetésen tett rám: talán egyszerűen csak újrateremtem személyes történetemet, hogy igazolhassam valamivel a későbbi túlkapásaimat. Nem tudom biztosan. Mindenesetre, bárhol és bármikor is történt, akármilyen lassan vagy gyorsan, tény, hogy engedtem a vonzerejének, és kezdetét vette szerelmi afférunk.

Nem vagyok különösebben kíváncsiskodó alkat, már ami a barátaimat és a szeretőimet illeti. Ügyvédként az ember azzal tölti az idejét, hogy mások életének szennyesei között turkál, és hogy őszinte legyek, nekem ebből napi nyolc óra bőven elég. Amikor nem vagyok az irodában, az okoz örömet, ha békén hagyhatom az embereket. Nem firtatok, nem kíváncsiskodok, nem kutakodok: szó szerint elfogadom őket.

Jacqueline sem jelentett kivételt ez alól a szabály alól. Olyan nő volt ő, akinek örültem, hogy az életem részévé vált, bármi legyen is az igazság a múltját illetően. Csodás hidegvérrel bírt, eszes volt, feslett, sőt: szinte már deviáns. Soha nem találkoztam nála varázslatosabb nővel. Semmi közöm nem volt ahhoz, hogyan élt Bennel, milyen volt a házasságuk, satöbbi, satöbbi. Ez legyen csak az ő története. Én pedig örömmel éltem a jelenben, és hagytam, hadd fulladjon bele a múlt a saját halálába. Azt hiszem, még azzal is hízelegtem magamnak, hogy bármilyen fájdalmat is élt át korábban, én majd segíthetek neki felejteni.

A történeteiben kétségtelenül akadtak hézagok. Ügyvédként megtanultam, hogy éles tekintettel kiszúrjam a koholmányokat, és bármennyire is próbáltam félretolni, elhallgattatni mindazt, amit hallottam, éreztem, hogy nem egészen őszinte velem. De hát tudtam jól: mindenkinek vannak titkai. Hadd legyenek meg neki is a sajátjai, gondoltam.

Csupán egyszer kérdőjeleztem meg az állítólagos élettörténete egy részletét. Miközben Ben haláláról mesélt, véletlenül kicsúszott a száján, hogy a férje azt kapta, amit érdemelt. Megkérdeztem, hogy érti ezt. Elmosolyodott, azzal a titokzatos Mona Lisa-mosolyával, és azt felelte, úgy érzi, helyre kell állítani a férfiak és nők közötti egyensúlyt. Nem feszegettem tovább a dolgot. Hiszen végtére is, akkorra már teljesen a megszállottjává váltam, túl a megváltás minden reményén; bármilyen érveléssel állt is elő, én örömmel elismertem az igazát.

Tudják, annyira gyönyörű volt! Nem holmi kétdimenziós értelemben: nem volt se fiatal, se ártatlan, és a vonásai nem rendelkeztek a reklámügynökök és fotográfusok által annyira kedvelt, őseredeti szimmetriával. Az arca egyértelműen egy negyvenes évei elején járó nőé volt: látszottak rajta a nevetés és sírás ráncai, és a szokások árulkodó jeleket hagynak maguk után. Azonban hatalmában állt átalakítani önmagát a legtitokzatosabb módon, olyan sokfélévé és változékonnyá formálva az arcát, akár az égbolt. Eleinte azt hittem, valami sminkes fortélyról lehet szó. Ám ahogy egyre többet háltunk együtt, és figyeltem őt, látva reggelente az álmos szemét, esténként pedig súlyos kimerültségét, hamarosan rájöttem, hogy semmi egyéb nincs a fején, csak saját húsa és vére. Ami átalakította, belülről fakadt: önnön akaraterejének valamiféle trükkje.

És, tudják, ettől csak még jobban beleszerettem.

Aztán egy éjjel felébredtem, míg ott feküdt az oldalamon. Gyakran aludtunk a padlón, mert ő jobban szerette, mint az ágyat. Az ágyak, mondogatta, a házasságra emlékeztetik. Akárhogyan is, aznap éjjel egy paplan alatt hevert a szobám szőnyegén, én pedig egyszerűen rajongó imádattal figyeltem az arcát, miközben álmodott.

Ha az ember teljesen kiszolgáltatja magát, a szeretett alvó társ nézése hitvány élmény lehet. Néhányan önök közül talán ismerik azt a bénultságot, ahogy az ember lebámul a fürkész tekintete előtt zárt és titoktartó vonásokra, amik elzárják a másikat oda, ahová soha, de soha nem követheti: a saját elméjébe. Mint mondtam, számunkra, akik teljesen kiszolgáltatják magukat, ez kész iszonyat. Az ember ezekben a ritka pillanatokban tudja, hogy önmagában nem is létezik, csupán azzal az arccal, azzal a személyiséggel való viszonyában. Ezért hát, amikor az az arc bezárul, és az a személyiség elvész a saját megismerhetetlen világában, az ember teljesen céltalannak érzi az életét. Nap nélküli bolygónak, ami a sötétségben kering, egyes-egyedül.

Pontosan így éreztem azon az éjjelen, amint Jacqueline rendkívüli vonásaiban gyönyörködtem. És miközben saját lelketlenségemen rágódtam, az arca egyszer csak elkezdett megváltozni. Egyértelműen álmodott; de micsoda álomnak kellett annak lennie! Maguk a szövetei mozogtak, az izmai, a haja, a szőrpihék az arcán, mind valami belső áramlat diktálta, folyton változó irányba sodródtak. Ajkai szirmokként leváltak a csontról, és nyáladzó bőrtornyokká forrtak; a haja úgy kavargott a feje körül, mintha vízben feküdne; arcán a hús egy harcos rituális sebhelyeire emlékeztető barázdákat és hegtaréjokat formált; a szövetek gyulladt, lüktető mintázatokba álltak össze felduzzadva, majd alighogy kialakult egy minta, ismét tovább változott. Iszonyatos volt látnom ezt az állandó, egymásba folyó átalakulást, és nyilván adhattam ki hangokat. Nem ébredt fel rá, de valamivel közelebb jutott az ébredéshez, hátrahagyva azokat a mély, sötét vizeket, amelyekből rejtélyes erői fakadtak. A mintázatok pillanatok alatt eltűntek, az arca pedig ismét visszaváltozott egy békésen alvó, középkorú asszonyévá.

Nyilván megértik, hogy ez sarkalatos élményt jelentett számomra, bár a rá következő néhány napot azzal töltöttem, hogy igyekeztem meggyőzni magam: nem láttam semmit.

Ám minden erőfeszítésem hasztalannak bizonyult. Tudtam, hogy valami nincs rendben vele, és akkor még úgy hittem, ő maga mit sem sejt a dologról. Meg voltam győződve arról, hogy valami félrecsúszott a rendszerében, és hogy a legjobb, ha kivizsgálom a múltját, mielőtt elmondom neki, mit láttam.

Persze, így utólag visszagondolva, ez a hozzáállás nevetségesen naivnak tűnik. Azt hinni, nem tudott róla, milyen rendkívüli erők birtokosa. Azonban könnyebb volt számomra úgy képzelni, hogy áldozata ennek a hihetetlen képességnek, nem pedig ura és parancsolója. És ezzel most általánosságban a férfi beszél a nőről; nem csupán én, Oliver Vassi őróla, Jacqueline Essről. Mi, férfiak nem vagyunk képesek elhinni, hogy valaha is boldogan lakozna bármilyen hatalom egy nő testében, hacsak nem egy fiúgyermek az a hatalom. Igazi hatalom semmiképp. Hiszen a hatalom isteni ajándék, égi jutalom, és mint ilyen, mindig férfikézben kell lennie. Legalábbis régóta ezt mondják nekünk az atyáink, amilyen idióták.

Akárhogyan is, vájkálni kezdtem Jacqueline múltjában, olyan titokban, amennyire csak tudtam. Volt egy ismerősöm Yorkban, ahol anno az Ess házaspár élt, és nem jelentett nehézséget elindítani pár vizsgálatot. Egy hétbe telt, mire az emberem újra jelentkezett, mert jó adag kamu rendőrségi jelentésen kellett átrágnia magát, hogy az igazság közelébe jusson. Ám végül megérkeztek a hírek, és semmi jót nem ígértek.

Ben valóban elhunyt, ennyi igaz volt Jacqueline történetéből. De teljesen kizárt, hogy rákban halt volna meg. Az emberem csupán homályosabb célzásokat talált a holttest állapotát illetően, de annyit sikerült kiderítenie, hogy a tetemet látványosan megcsonkították. És az első számú gyanúsított? Az én szeretett nőm, Jacqueline Ess! Ugyanaz az ártatlan asszony, aki beköltözött a lakásomba, és minden éjjel velem hált.

Így aztán megvádoltam, hogy rejteget előlem valamit. Nem tudom, mit vártam válaszként. Amit kaptam, rövid bemutató volt a hatalmából. Önként adta, rosszakarat nélkül, de sültbolond lettem volna, ha nem látom meg benne a burkolt figyelmeztetést. Először elmondta, hogyan fedezte fel az emberi lét lényegi esszenciája fölötti, egyedülálló uralmát. Végső kétségbeesésében, mesélte, amikor már egészen odáig jutott, hogy végez magával, természete legrejtettebb, mélyvízi árkaiban olyan képességekre lelt, amiknek soha azelőtt még a létezéséről sem tudott. Képességekre, amelyek úgy merültek fel azokból a sötét régiókból, mint mélytengeri halak a fényre.

Majd megmutatta nekem ezeknek az erőknek a legkisebb alkalmazható mértékét, akarata erejével egyesével tépkedve ki néhány hajszálat a fejbőrömből. Alig tucatnyit; csak hogy szemléltesse félelmetes képességeit. Éreztem, ahogy sorra kiszakadnak. Csak annyit mondott: „egyet a füled mögül” – majd éreztem, hogy libabőrös leszek, és önkéntelenül is összerándultam, ahogy akaratának ujjai kitéptek egy szálat. Majd még egyet és még egyet. Hihetetlen bemutató volt; egészen kifinomult művészetté fejlesztette a bánásmódot ezzel az erővel. Képes volt egyetlen hajszálat kiválasztani és eltávolítani a skalpomról, egy finom csipesz sebészi pontosságával.

Őszintén szólva, a félelemtől kővé dermedve ültem ott: tudtam, hogy csak játszik velem. Biztos voltam benne, hogy előbb vagy utóbb eljön az ideje, amikor egyszer s mindenkorra el akar majd hallgattatni.

Ő azonban kételkedett magában. Elárulta, mennyire megrémíti ez a képesség, noha kitartóan gyakorolta az irányítását. Azt mondta, szüksége van valakire, aki megtanítja, hogyan használja fel legjobban az adottságát. Én pedig nem ez a valaki voltam. Csupán egy férfi, aki szereti őt, aki már kitárulkozása előtt is szerette, és aki még mindig szereti, mindennek ellenére.

Valójában, az első demonstrációt követően gyorsan sikerült alkalmazkodnom ehhez az új Jacqueline-hez. És én – ahelyett, hogy rettegtem volna tőle – csak még odaadóbb híve lettem ennek az asszonynak, aki elviselte, hogy birtoklom a testét.

A munkám immár bosszantó és zavaró tényezővé vált: figyelemelterelő akadályként állt közém és szerelmem körül forgó gondolataim közé. Addigi jó hírnevem gyorsan leromlott; elveszítettem a megbízásokat, megkérdőjeleződött a hitelességem. Alig két-három hónap leforgása alatt egész szakmai életem csaknem semmivé enyészett. A barátaim lemondtak rólam, a kollégáim kerültek.

Nem arról van szó, hogy élősködött volna rajtam, ezt szeretném határozottan leszögezni. Nem volt boszorkány, sem szukkubusz, sem energiavámpír. Ami velem történt, ha úgy tetszik: kegyvesztettségem a hétköznapi élet számára, kizárólag az én hibám, csakis magamnak köszönhetem. Nem bűbájolt el; az mindig csak egy romantikus hazugság a nemi erőszak mentségére. De ő olyan lett, akár egy óceán, és nekem egyszerűen úsznom kellett benne. Van ennek bármi értelme? Egész addigi életemet a parton töltöttem, a törvények szilárd, megfogható világában, és már teljesen belefáradtam. Ő pedig folyékony volt: maga a határtalan óceán egy szimpla testben, végtelen ár egy kicsiny szobában, és én boldogan belefulladtam volna, ha megadja nekem az esélyt. De akkor is, ez az én döntésem. Értsék meg! Mindig is az én saját döntésem volt. Én döntöttem úgy, hogy ma éjjel odamegyek abba a szobába, és vele hálok még egyszer, utoljára. Saját, szabad akaratomból teszem ezt.

És melyik férfi ne tenné? Hiszen ő olyan fenséges (volt).

Erődemonstrációját követően egy hónapig az ő szakadatlan eksztázisában éltem. Amikor vele voltam, a szeretkezésnek olyan új módjait mutatta meg, amelyek meghaladták minden más teremtmény korlátait kerek e világon. Azt mondom, túlléptünk minden korláton: mert vele valóban nem léteztek határok. Amikor pedig nem voltam vele, róla ábrándoztam: úgy tűnt, alapjaiban változtatta meg a világomat.

Aztán elhagyott.

Jól tudtam, miért: ment, hogy találjon valakit, aki meg tudja tanítani neki, hogyan használja az erejét. Ám attól még, hogy értettem az indokait, nem lett könnyebb az elválás.

Teljesen összeomlottam: elvesztettem az állásomat, a személyiségemet, és azt a néhány barátot is, akik megmaradtak nekem ezen a világon. Szinte észre sem vettem. Mindez elhanyagolható, jelentéktelen apróságnak számított Jacqueline elvesztéséhez képest…

– Jacqueline!

Istenem, gondolta, lehetséges, hogy tényleg ő volna a legbefolyásosabb ember az egész országban? Olyan visszataszító a külseje, annyira jelentéktelen és egyszerű… Az álla még csak nem is erős vonalú.

Titus Pettifer mégis maga volt a megtestesült hatalom.

Több monopóliumot működtetett, mintsem meg tudta volna számolni; a pénzügyi világban egyetlen szava pálcikaként törhetett ketté cégeket, százak ambícióit, ezrek karrierjét lerombolva. Az ő árnyékában egyik napról a másikra vagyonokat kerestek, szeszélye áldozataiként egész vállalatok dőltek a porba, ha csak rájuk fújt. Ha valaki, ez az ember igazán ismerte a hatalmat. Tőle kellett hát tanulnia.

– Nem bánja, ha J-nek szólítom, igaz?

– Nem, dehogy.

– Régóta vár?

– Elég régóta.

– Általában nem szoktam megváratni a gyönyörű nőket.

– Dehogynem.

Máris ismerte őt: röpke két perc a jelenlétében elég volt, hogy felmérje, milyen fából faragták. Akkor férkőzhet közel hozzá a leggyorsabban, ha egyszerre szerény, visszafogott és arcátlan.

– Mindig a keresztnevük kezdőbetűjén szólítja azokat a nőket, akikkel korábban még sohasem találkozott?

– Ez a megszólítás alkalmas egy közvetlenebb kapcsolat megteremtésére. Nos, megengedi?

– Attól függ.

– Mitől?

– Hogy mit kapok cserébe, ha megadom önnek ezt a kiváltságot.

– Szóval, kiváltság ismerni a nevét?

– Igen.

– Nos… ez hízelgő. Feltéve persze, hogy nem osztogatja bőkezűen ezt a kiváltságot.

Jacqueline megrázta a fejét. Nem: láthatta, hogy nem bánik tékozlóan a gyengéd érzéseivel.

– Miért akart ilyen kitartóan találkozni velem? – kérdezte a férfi. – Miért kellett ismételten azt hallanom, hogy zaklatta és lefárasztotta a titkáraimat a szakadatlan követeléseivel, hogy fogadjam? Pénzt akar? Mert ha igen, üres kézzel fog távozni. Én az undokságommal gazdagodtam meg, és minél gazdagabb vagyok, annál undokabbá válok.

A megjegyzése színigaz volt; nem rejtette véka alá, kivel áll szemben Jacqueline.

– Nem pénzt akarok – jelentette ki a nő ugyanilyen nyíltsággal.

– Ó, ez üdítő!

– Vannak önnél gazdagabbak is.

A férfi meglepetten húzta fel a szemöldökét. Nocsak, ez a szépség harapni is tud.

– Való igaz – ismerte el. Legalább féltucatnyi nála gazdagabb milliomos élt a féltekén.

– Nem valami kis névtelen imádója vagyok. Nem azért jöttem ide, hogy bemártsak valakit. Azért jöttem, mert partnerek lehetnénk. Sok mindent tudnánk nyújtani egymásnak.

– Mint például?

– Például itt a testem.

A férfi elmosolyodott. Évek óta nem hallott ilyen nyílt ajánlatot.

– És én mit adhatnék cserébe egy ilyen bőkezű adományért?

– Meg akarom tanulni…

– Tanulni?

– …hogyan használjam a hatalmat.

Ez a nő egyre furcsább és furcsább.

– Hogy érti ezt? – firtatta, hogy időt nyerjen. Nem tudott kiigazodni a vendégén; felkavarta, zavarba hozta, megdöbbentette.

– Ismételjem el újra, a gyengébbek kedvéért? – játszotta a nő az arcátlant olyan mosollyal az ajkán, hogy a férfi csaknem újra vonzónak érezte magát.

– Nem szükséges. Meg akarja tanulni, hogyan bánjon a hatalommal. Feltételezem, meg tudnám tanítani…

– Tudom, hogy meg tudna.

– Ugye, tisztában van azzal, hogy nős ember vagyok? Virginia és én már tizennyolc éve együtt élünk.

– Három fia van, négy háza, egy Mirabelle nevű szolgálólánya. Megveti New Yorkot, és imádja Bangkokot; az inggallérja tizenhatos, a kedvenc színe pedig a zöld.

– Türkiz.

– Vénségére kezd kifinomulni.

– Nem vagyok vén!

– Tizennyolc éve házas. Ez idő előtt megöregíti az embert.

– Engem nem.

– Bizonyítsa be!

– Hogyan?

– Tegyen magáévá!

– Micsoda?

– Tegyen magáévá!

– Itt?

– Húzza el a függönyt, zárja be az ajtót, kapcsolja ki a számítógépet, és tegyen magáévá! Ha van hozzá mersze.

– Merszem? – Mennyi ideje is már, hogy bárki bármilyen kihívást merészelt intézni hozzá? – Ha merem?

Izgatott lett. Már tíz éve nem érezte magát ilyen izgatottnak. Elhúzta a függönyt, bezárta az ajtót, kikapcsolta a vagyonával hivalkodó videót.

Istenem, gondolta a nő, hát megvan.

Ez nem volt egy könnyű szerelem, nem olyan volt, mint Vassival. Először is, Pettifer ügyetlen, képzetlen szerető volt. Másodszor, túl sokat nyugtalankodott a felesége miatt ahhoz, hogy igazán sikeres házasságtörő legyen. Mindenütt Virginiát vélte látni: a hotelek előcsarnokaiban, ahol kivettek egy szobát délutánra, vagy a titkos randevújuk helyszíne előtt, az utcán cirkáló autókban. Sőt egyszer még (megesküdött rá, hogy pontosan úgy nézett ki) pincérnőnek öltözve is, amint letakarít egy asztalt az egyik vendéglőben. Ezek persze csupán képzelt félelmek voltak, ám akkor is elrontották valamelyest a románc spontaneitását.

Mindennek dacára, mégis tanult tőle. A férfi épp olyan briliáns hatalmasság volt, mint amilyen csapnivaló szerető. Jaqueline megtanulta, hogyan legyen hatékony anélkül, hogy gyakorolná a hatalmát; hogyan tartsa távol önmagát mindattól a szennytől, amit bármilyen karizma szinte törvényszerűen felkavar a karizma nélküli átlagemberekben; hogyan hozzon meg félreérthetetlen döntéseket; hogyan legyen könyörtelen. Nem mintha konkrétan ezen a területen különösebben sok továbbképzésre lett volna szüksége. Talán igazabb volna azt mondani: a férfi megtanította arra, hogy soha ne sajnálja, hogy hiányzik belőle az ösztönös részvét, inkább ítélje meg kizárólag intellektusa alapján, hogy ki érdemli meg a pusztulást, és kit lehet az igazak közé sorolni.

Egyetlenegyszer sem mutatta meg neki igazi önmagát, habár olykor a legnagyobb titokban bevetette a képességeit, hogy gyönyört csaljon ki a férfi elhasznált idegeiből.

Szerelmi afférjuk negyedik hetében történt. Egymás mellett hevertek egy halványlila szobában, míg a kora délutáni forgalom mormogva hömpölygött alattuk az utcán. Épp túl voltak egy rosszul elsült szeretkezési kísérleten; Pettifer ideges volt, és a nő semmilyen trükkel nem tudta kicsalogatni őt megszokott énjéből. Gyorsan lezajlott az aktus, csaknem minden hév nélkül.

A férfi el akart mondani neki valamit. Tudta, érezte: a vallomás ott várakozik valahol a torka mélyén. Odafordult hozzá, elméjével finoman masszírozta a halántékát, és ellazította, hogy beszélhessen.

Arra készült, hogy tönkretegye a napját.

Hogy tönkretegye a karrierjét.

Hogy tönkretegye – Isten segítségével! – az életét.

– Nem találkozhatunk többet – kezdte végül.

Nem merészeled!, gondolta a nő.

– Nem vagyok benne biztos, hogy mit tudok rólad, vagy inkább, hogy mit vélek tudni rólad, de az… hogy úgy mondjam, óvatossá tesz veled kapcsolatban, J. Érted?

– Nem.

– Attól tartok, azt gyanítom, elkövettél bizonyos… bűntetteket.

– Bűntetteket?

– Nem tiszta a múltad.

– Ki kutakodott? Bizonyára nem Virginia, ugye?

– Nem, nem Virginia, ő egyáltalán nem kíváncsi típus.

– Akkor kicsoda?

– Ahhoz semmi közöd.

– Kicsoda?

Finoman megnyomta Pettifer halántékát. Fájdalmat okozott, a férfi arca megvonaglott.

– Mi a baj? – kérdezte.

– Hasogat a fejem.

– Ez csak stressz. El tudom mulasztani, Titus. – Hozzáérintette az ujjait a férfi homlokához, egyszersmind engedett mentális szorításán. A férfi felsóhajtott a megkönnyebbüléstől.

– Jobb már?

– Igen.

– Szóval, Titus? Ki szaglászott utánam?

– Van egy személyi titkárom, Lyndon. Beszéltem már róla. Ő kezdettől fogva tud a viszonyunkról. Valójában ő intézi a szobafoglalásokat a hotelekben, és gondoskodik fedősztorikról Virginiának.

Volt valamiféle gyerekesség ebben a szónoklatban, és ezt elég meghatónak találta. Mintha a pasas inkább szégyenkezve hagyná el, nem pedig vérző szívvel.

– Lyndon valóságos csodatévő. Sok mindennel manőverezett, hogy könnyebbé tegye a kettőnk dolgát. Nincs semmi személyes problémája veled. Egyszerűen csak arról van szó, hogy véletlenül meglátta a rólad készített egyik fényképemet. Azért adtam oda neki, hogy tépje szét.

– Miért?

– Egyáltalán nem lett volna szabad képeket készítenem rólad, hiba volt. Virginia talán… – Elhallgatott egy pillanatra, majd folytatta. – Akárhogyan is, felismert, bár nem emlékezett, hol látott már…

– De végül sikerült rájönnie.

– Az egyik magazinomnál dolgozott, mint pletykarovat-vezető, mielőtt a személyi titkárom lett. Onnan emlékezett rád a korábbi inkarnációdból: Jacqueline Ess, a néhai Benjamin Ess felesége, illetve özvegye.

– Elhunyt.

– Hozott néhány más fotót is, amik korántsem olyan szemet gyönyörködtetők, mint a tieid.

– Mi van rajtuk?

– Az otthonod. És a férjed holtteste. Állítólag egy emberi test maradványai, de az isten szerelmére, nem sok emberi maradt belőle.

– Abból eredetileg se volt valami sok – jegyezte meg egyszerűen, felidézve Ben hideg tekintetét és még hidegebb pillantását. Csak arra volt jó, hogy elhallgattassák és elfelejtsék.

– Mi történt?

– Bennel? Meggyilkolták.

– Hogyan? – Valóban megremegett volna kissé a férfi hangja?

– Nagyon könnyen. – Felkelt az ágyból, és az ablakhoz lépett. Erős nyári fény tört utat magának a redőny lécei között, árnyak és fények játékát vetítve az arcvonásaira.

– Te tetted.

– Igen. – Pettifer megtanította a nyílt és egyenes beszédre. – Igen, én tettem.

A fenyegetések mértékletes adagolására is megtanította.

– Ha elhagysz, veled is megteszem.

A férfi megrázta a fejét.

– Soha! Nem merészelnéd.

Már ott állt előtte.

– Meg kell értenünk egymást, J. Én nagy hatalmú vagyok és tiszta. Érted? A nyilvános imázsomra a gyanúnak még az árnyéka sem vetül. Megengedhetném magamnak, hogy kitudódjék egy szerető. Vagy akár tucatnyi is. De egy gyilkos nő? Nem, az tönkretenné az életem.

– Zsarol téged? Ez a Lyndon?

Pettifer bénult arckifejezéssel bámult ki a redőny lécein át a nappali világosságba. Bal szeme alatt rángani kezdett egy ideg.

– Igen, ha mindenképpen tudni akarod – ismerte be végül síri hangon. – Az a rohadék teljesen sarokba szorított.

– Értem.

– És ha ő megsejthette, mások is rájöhetnek. Felfogod ezt?

– Erős vagyok. Erős vagy. Az ujjunk köré csavarhatjuk őket.

– Nem.

– De igen! Vannak képességeim, Titus.

– Nem akarom tudni.

– Tudni fogod – szögezte le Jacquelin.

Ránézett a férfira, és megragadta a kezét anélkül, hogy hozzáért volna. Titus a döbbenettől elkerekedő szemmel figyelte, ahogy vonakodó keze magától felemelkedik, megérinti a nő arcát, és a leggyengédebb, szerető mozdulattal megcirógatja a haját. A nő végigfuttatta reszkető ujjait a keblén, több szenvedélyt sűrítve a gesztusba, mint amire a férfi saját magától valaha képes lett volna.

– Mindig túl óvatosan tapogatózol, Titus – rótta fel neki, miközben egyre erősebben, már-már fájdalmat okozóan tapogattatta vele magát. – Pedig én így szeretem. – Most a kéz lentebb kalandozott, és másfajta arckifejezést váltott ki a nőből. Áramlatok hullámzottak végig az ábrázatán, és teljesen felélénkült. – Még lentebb!

A mutatóujja beléhatolt, a hüvelykujja kívülről cirógatta.

– Ezt szeretem, Titus! Miért nem tudod ezt csinálni velem anélkül, hogy kikövetelném?

A férfi elpirult. Nem szeretett arról beszélni, amit az ágyban műveltek. A nő erővel még mélyebbre csalogatta, és közben suttogott:

– Tudod, én nem vagyok olyan törékeny. Virginia talán jénai porcelán, de én nem. Én érezni akarok; valami olyat akarok kapni tőled, amiről akkor is rád emlékezem, amikor nem vagyok veled. Semmi sem tart örökké, nem igaz? De olyasvalamit akarok, ami hevületben tart egész éjjel.

A férfi térdre roskadt. Két keze a nő akaratától mozgatva továbbra is benne és rajta maradt, és úgy kalandoztak a testén, mint két kéjvágyó rák. Szakadt róla a veríték. Ez az első alkalom, gondolta a nő, hogy izzadni látom.

– Ne ölj meg! – nyüszítette.

– Megsemmisíthetnélek – jelentette ki. Igen, elpusztíthatlak, gondolta, majd kitörölte elméjéből a képet, még mielőtt véletlenül tényleg ártana neki.

– Tudom. Tudom! – bólogatott a férfi ijedten. – Könnyűszerrel végezhetsz velem.

Sírt. Istenem, gondolta Jaqueline, itt ez a hatalmas ember, és úgy pityereg a lábamnál, mint egy kisbaba! Mit tanulhatok a hatalomról egy ilyen gyerekes bemutató alapján? Letörölte Titus arcáról a könnyeket, a kelleténél talán nagyobb erővel. A férfi bőre kivörösödött a puszta tekintetétől.

– Hagyj békén, J! Nem segíthetek neked. Hasznavehetetlen vagyok számodra.

Igaza van. Tényleg abszolúte hasznavehetetlen számára. Megvetően elengedte mindkét kezét. Azok ernyedten hullottak az oldala mellé.

– Soha ne próbálj megtalálni, Titus! Megértetted? Ne küldd utánam a bérenceidet, hogy megőrizd a hírneved, mert kíméletlenebb leszek, mint te valaha is voltál!

A férfi nem felelt, és nem mozdult, csak ott térdelt az ablak felé fordulva, míg ő megmosta az arcát, megitta a kávét, amit rendeltek, majd távozott.

Lyndon meglepetten látta, hogy az irodája ajtaja félig nyitva áll. Még alig múlt reggel fél nyolc. Egyik titkár sem lesz bent még egy óráig. Nyilvánvalóan valamelyik takarítónő hanyagságáról lehet szó, aki elfelejtette bezárni maga után. Ki fogja deríteni, ki tette, és kirúgatja.

Kitárta az ajtót.

Jacqueline odabent ült, a bejáratnak háttal. Felismerte hátulról, az aranybarna hajzuhatagról. Igazi szajhás hivalkodás: túl incselkedő, túl vad. A Mr. Pettiferéhez toldott irodájában mindig példás rend uralkodott. Gyorsan körbepillantott: úgy tűnt, most is minden a helyén van.

– Mit keres itt?

A nő vett egy mély lélegzetet, nekikészülődve a mondandójának.

Ez volt az első alkalom, hogy előre kitervelte a dolgot. Korábban mindig a pillanat ösztönző hatása alatt hozott döntést.

A férfi az asztalhoz lépett, és letette az aktatáskáját meg egy gondosan összehajtogatott Financial Timest.

– Nincs joga az engedélyem nélkül belépni ide! – figyelmeztette.

A nő lassan felé fordult a forgószéken; épp olyan kiszámított, hatásvadász módon, ahogy a férfi szokta, valahányszor behívatott valakit egy kis fenyítésre.

– Lyndon – biccentett.

– Mrs. Ess, semmi olyat nem tud tenni vagy mondani, ami változtatna a tényen, hogy ön egy hidegvérű gyilkos – kezdte Lyndon, megkímélve őt a tárgy tisztázásának fáradalmaitól. – Kötelességem volt értesíteni Mr. Pettifert a helyzetről.

– Ó, szóval Titus érdekében tette?

– Természetesen.

– És a zsarolás, az is Titus érdekeit szolgálja, ugye?

– Takarodjon az irodámból!

– Ugye, Lyndon?

– Maga egy ócska ribanc, a ribancok pedig nem tudnak semmit, ostoba, beteges állatok – fröcsögte a titkár. – Maga ravasz, ezt elismerem. De hát melyik szajha nem az, ha a megélhetése forog kockán?

Jaqueline felállt. Lyndon visszavágásra számított. Nem kapott; szóban legalábbis. Helyette váratlanul feszülést érzett az arcán: mintha valami erősen nekinyomódna.

– Mi… a… fenét… művel? – nyögte.

– Én?

A férfi szeme keskeny réssé szűkült, mint amikor egy gyerek utánoz egy szörnyű keleti arcot. A szája szorosan összezárt, széles, ragyogó vicsorra rándult. Nehezen bírta kipréselni a szavakat:

– Hagyja… abba!

A nő megrázta a fejét.

– Szajha! – sziszegte, még mindig dacolva vele. A nő csak némán meredt rá. Lyndon arca rángani kezdett, ahogy az izmok görcsösen összehúzódtak az egyre fokozódó nyomás alatt.

– A rendőrség… – próbálta kinyögni. – Ha csak egy ujjal is hozzám ér…

– Nem fogok – jelentette ki Jacqueline, és a végsőkig kihasználta a fölényét. A férfi a ruhája alatt egész testén mindenütt ugyanazt a nyomást érezte, ami feszesre húzta a bőrét, és egyre szorosabban összepréselte.

Tudta, érezte, hogy valamije mindjárt megadja magát. Valamelyik testrésze gyengének bizonyul, és enged ennek a kíméletlen támadásnak. És ha egyszer elkezd szétnyílni, többé semmi sem gátolja meg a nőt, hogy szétszaggassa. Mindezt egész nyugodtan gondolta végig, miközben a teste kínok között rángott, és a kierőszakolt vicsorgáson keresztül tovább szórta rá a szitkokat.

– Picsa! – sziszegte. – Szifiliszes picsa!

Úgy látszik, nem fél, állapította meg magában a nő.

Haláltusáján olyan heves gyűlölet lángolt fel benne iránta, hogy az teljesen kioltotta a félelmét. Most pedig ismét szajhának merte nevezni, bár az arca már csaknem teljesen felismerhetetlenné torzult.

Aztán elkezdett széthasadni.

A szakadás az orrnyergén kezdődött, felfutott a szemöldökei között a homlokán, és le az arcán, kettészelve az ajkait és a tokáját, majd a nyakát és a mellkasát. Inge másodpercek alatt mélyvörös lett, sötét öltönye még sötétebbé vált, kézelője és nadrágja szárai vértől csöpögtek. A bőr úgy pattant le a kezéről, mint gumikesztyű a sebészről, és két skarlátvörös, gyűrű alakú bőrcafat csüngött le megnyúzott arca mindkét oldalán, holmi elefántfülek gyanánt.

A szitkozódás abbamaradt.

Bár a férfi már tíz másodperce belehalt a sokkba, a nő még mindig bosszúszomjasan dolgozott rajta, lerángatva a bőrt a húsáról, és szerteszét dobálva a cafatokat a szobában, míg végül ott állt előtte gőzölögve, vörös öltönyben, vörös ingben és fényes vörös cipőben, és immár valamivel érzékenyebb embernek tűnt a szemében. Miután megelégedett az elért hatással, végre elengedte. A test csendben összeroskadt, elterült egy vértócsában, és nem mozdult többet.

Istenem, gondolta, miközben nyugodtan lefelé lépkedett a mellékutcára vezető hátsó lépcsőn, ez aztán első osztályú gyilkosság volt.

Egyik újságban sem talált semmilyen jelentést a halálesetről, és a hírekben sem esett róla szó. Lyndon a jelek szerint úgy halt meg, ahogy az egész élete is telt: rejtve a nyilvánosság tekintete elől.

Ám tudta jól, hogy bizonyos fogaskerekek – olyan nagyok, hogy a hozzá hasonló jelentéktelen, kis személyek nem láthatnak a tengelyükig – mégis mozgásba lendültek. Hogy mit tesznek majd, és hogyan változtatnak az életén, azt csak találgatni tudta. Ám nem egyszerűen csak rosszindulatból gyilkolta meg Lyndont, bár nyilván annak is része volt a dologban. Nem: egyúttal fel is akarta kavarni az ellenségeit a világban, és magára akarta uszítani őket. Hadd árulják el a szándékukat: hadd mutassák ki a megvetésüket, a rettegésüket. Úgy tűnt, egész életében az önmagára utaló jeleket kutatta, és csak úgy tudta meghatározni a saját természetét, ha mások tekintetét fürkészte. De ennek most véget akart vetni. Ideje elintézni az üldözőit, egyszer s mindenkorra.

Most persze majd mindenki utánajön, aki látta: először nyilván Pettifer fogja követni, azután Vassi. Ő pedig véglegesen lezárja a szemüket: elfeledteti velük magát. Csak azután lehet szabad, hogy megsemmisítette a szemtanúkat.

Pettifer természetesen nem jött, legalábbis személyesen nem. Könnyen talált magának ügynököket, embereket minden részvét és lelki aggály nélkül, ám vérebet megszégyenítő szimattal.

Csapdát állítottak neki, bár még nem látta tátongó állkapcsát. Pedig mindenütt ott voltak az árulkodó jelek. Egy fal mögül felrebbenő madárcsapat, különös fények egy távoli ablakban, léptek zaja, füttyentések, hírlapot olvasó, sötét öltönyös férfiak a látótere peremén. Ahogy teltek a hetek, nem közelítettek hozzá, de tény, hogy nem is tágítottak. Csak várakoztak, mint a zsákmányra leső macska az ágak között, lapos pillantással, némán tekergőző farokkal.

Az üldözés jelei azonban egyértelműen Pettiferre vallottak. Eleget tanult a férfitól, hogy felismerje elővigyázatosságát és alattomosságát. Végül úgyis eljönnek érte: nem akkor, amikor neki tetszik, hanem amikor nekik. Vagy talán nem is nekik, csak neki, Titusnak. És bár sosem látta az arcát, olybá tűnt, mintha maga Titus settenkedne a nyomában.

Istenem, gondolta. Veszélyben forog az életem, és még csak nem is izgat a dolog.

Teljesen haszontalan ez a hús feletti hatalom, ha nincs, ami irányt adjon neki. Ő pedig eddig csak a saját alantas céljaira használta, az ideges gyönyör és a puszta, nyers harag impulzusainak kielégítésére. Ám ezek az erődemonstrációk semmivel sem hozták közelebb a többi emberhez. Épp ellenkezőleg: szörnyszülötté tették a szemükben.

Néha eszébe jutott Vassi, és eltűnődött, vajon hol lehet, mit csinálhat. Ő nem valami erős férfi, de azért izzott némi szenvedély a lelkében. Több, mint Ben vagy Pettifer, és bizonyosan több, mint Lyndon lelkében. Szeretettel gondolt vissza rá, hogy ő volt az általa ismert egyetlen férfi, aki Jacqueline-nek szólította. Az összes többi olyan beceneveket adott neki, amelyek híján voltak bármiféle kedvességnek és gyengédségnek: Jackie, egyszerűen csak J., vagy Ben irritálóbb hangulataiban, Ju-Ju. Csupán Vassi hívta őt Jacqueline-nek, nyíltan és egyszerűen, a maga formális módján elfogadva a teljességét. És amikor őrá gondolt, és megpróbálta maga elé képzelni, hogyan tér vissza hozzá, aggódott érte.

Vassi vallomása (második rész)

– Hát persze, kutattam utána. Csak amikor elveszítesz valakit, aki fontos neked, akkor ébredsz rá a „milyen kicsi a világ” frázis teljes abszurditására. Nem igaz, hogy kicsi. Ez egy hatalmas, mindent elnyelő világ, különösen, ha az ember egyedül van.

Amikor még ügyvédként praktizáltam, bezárva abba a vérfertőző társaságba, nap nap után ugyanazokat az arcokat láttam. Néhányukkal váltottam pár szót, olykor rámosolyogtam valakire vagy odabiccentettem neki. Még ha a tárgyalóteremben ellenségek voltunk is, ugyanabba az önelégült, zárt közösségbe tartoztunk. Ugyanazoknál az asztaloknál ettünk, egymás mellett könyökölve ittunk. Még a szeretőink is közösek voltak, noha ennek akkor nem mindig voltunk tudatában. Ilyen körülmények között könnyű azt hinni, hogy a világ nem jelent veszélyt az ember számára. Persze, öregszel, de hát mindenki más is. A magad önelégült módján talán még azt is hiszed, hogy az évek múlásával némiképp bölcsebbé válsz. Az élet elviselhető; még a hajnali, verítékes felriadások is egyre ritkulnak, ahogy a bankszámlád hízik.

De ha azt hiszed, hogy a világ ártalmatlan, azzal csak becsapod magad: olyan úgynevezett bizonyosságokban hiszel, amik valójában csak közös emberi téveszmék.

Amikor Jacqueline elhagyott, egyszeriben széthullt az összes ilyen káprázat, és minden egyes hazugság, amiben addig hittem, és ami szerint olyan serényen éltem, szembeszökővé vált.

Ez nem egy kis világ, amikor csupán egyetlen arc létezik benne, amire rá bírsz nézni, és ez az arc elveszett valahol a kavargó forgatagban. Ez nem egy kis világ, amikor a szereteted tárgyával kapcsolatos néhány, lényeges emlékedet az a veszély fenyegeti, hogy eltiporják a pillanatok ezrei, amelyek mindennap elárasztanak, és kisgyermekként rád akaszkodva kikövetelik a teljes figyelmed.

Megtört ember lettem.

Azon kaptam magam (találó a kifejezés), hogy apró szobákban alszom elhagyatott hotelekben, hogy többször iszok, mint eszek, és hogy – mint egy tipikus rögeszmés – újra meg újra leírom a szeretett nő nevét. A falakra, a párnámra, a tenyeremre. A tollam átszúrta a bőrt a tenyeremen, a tinta elfertőzte a sebet. Még mindig látszik a forradások nyoma, most is azt nézem. Jacqueline, tisztán olvashatóan. Jacqueline.

Aztán egy napon, teljesen véletlenül, megláttam. Tudom, melodramatikusan hangzik, de azt hittem, menten végem. Olyan sokáig ábrándoztam róla és tüzeltem magam a viszontlátás pillanatára, hogy amikor végre eljött, úgy éreztem, minden erő kifut a lábamból, és ott, az utca közepén émelyegni kezdtem. Nem épp az a klasszikus találkozás. Képzeljék csak el: a szerető, meglátva imádott hölgyét, végigrókázza az ingét. De végül is, semmire, ami Jacqueline és jómagam között történt, nem igazán mondható, hogy valaha is normális lett volna. Sem nem természetes.

Követtem, és ez nem bizonyult egyszerű feladatnak. Az utcán nagy volt a tömeg, ő pedig gyorsan haladt. Nem tudtam eldönteni, odakiáltsak-e neki vagy ne. Végül úgy döntöttem, inkább nem teszem. Egyébként is, vajon mit tett volna, ha meglátja, amint ez az ápolatlan, borostás holdkóros a nevét kiáltozva felé támolyog? Valószínűleg futásnak ered. Vagy ami még rosszabb, benyúl a mellkasomba, az akaraterejével megragadja a szívem, és véget vet nyomorúságomnak, még mielőtt leleplezhetném őt a világ előtt.

Így aztán csendben maradtam, és egyszerűen csak kitartóan követtem őt, arra a helyre, ahol feltételezésem szerint lakott. Majd az elkövetkező két és fél napon át ott maradtam a közelben, nem igazán tudva, mihez kezdjek. Nevetséges dilemma előtt álltam. A keresésével töltött annyi idő után most, hogy végre elérhető közelségbe került és újra megszólíthattam, megérinthettem volna, egyszerűen nem mertem megközelíteni.

Talán a haláltól féltem. De végtére is, most itt ülök, ebben a bűzös amszterdami szobában, papírra vetem a vallomásomat, és várom azt a Koos nevű stricit, hogy elhozza nekem a kulcsot, és már nem félek a haláltól. Jobban belegondolva, valószínűleg a hiúságom akadályozta meg, hogy közeledjek. Nem akartam, hogy így lásson, összetörtnek, nyomorúságosnak, reményvesztettnek; tisztán akartam újra elé állni, az álomszeretőjeként.

És miközben vártam, eljöttek érte.

Nem tudom, kik lehettek. Két egyszerűen öltözött férfi. Nem hinném, hogy rendőrök: ahhoz túl elegánsak voltak. Sőt még kulturáltak is. Ő pedig nem állt ellen. Mosolyogva ment velük, mintha csak az operába indultak volna.

Az első adandó alkalommal visszatértem az épületbe, immár némileg jobban öltözve, a portástól megtudtam a lakása pontos helyét, és betörtem. Egyszerűen, dísztelenül élt. A szobája egyik sarkába asztalt állított, itt írta az emlékiratait. Leültem, végigolvastam a sorait, és végül magammal vittem a lapokat. Még csak élete első hét évéig jutott az elbeszélésben. Ismét a hiúságtól hajtva, azon tűnődtem, vajon engem is megemlített volna a naplójában, vagy nem? Valószínűleg nem.

Néhány ruháját is magamhoz vettem; csak olyanokat, amiket már akkor is hordott, amikor együtt voltunk. És semmi intim darabot: nem vagyok fetisiszta. Nem terveztem olyasmit, hogy hazamegyek, és belefúrom az arcomat az illatos bugyijába. De akartam valamit, ami emlékeztet rá, ami segít, hogy magam elé képzelhessem. Habár így utólag belegondolva, soha nem találkoztam még emberi lénnyel, akinek megfelelőbb volna pusztán a saját bőrét viselnie ruhaként.

Így hát másodszor is elveszítettem, ezúttal sokkal inkább a saját gyávaságomnak, mint a körülményeknek köszönhetően.

Pettifer a közelébe se ment a háznak, ahol teljes négy héten át fogva tartották Mrs. Esst. A nő többé-kevésbé mindent megkapott, amit csak kért, leszámítva persze a szabadságát, pedig csupán a legelvontabb, burkolt formában kérte. Nem érdekelte a szabadulás, bár könnyen elérhette volna, ha akarja. Néha eltűnődött, vajon Titus elárulta-e az őt házi őrizetben tartó két férfinak és egy nőnek, hogy pontosan mire is képes: úgy tippelte, nem. Úgy bántak vele, mintha egy átlagos nőcske lenne, akire Titus szemet vetett, és akit megkívánt. Ők pedig megszerezték neki, ilyen egyszerű.

Most, hogy saját szobát kapott, és ellátták korlátlan mennyiségű papírral, újra nekifogott az emlékiratainak, a legelejétől kezdve.

Késő nyárra járt, és az éjszakák egyre hűvösebbé váltak. Olykor, hogy felmelegítse magát, lefeküdt a padlóra (megkérte őket, hogy vigyék ki az ágyát), és akarattal hullámoztatni kezdte a testét, ahogyan egy tó tükre fodrozódik. A teste így, szex nélkül, ismét rejtélyessé vált számára, és most először ráébredt, hogy a testi szerelem csupán felderítése volt lénye legintimebb, mégis legismeretlenebb területének: saját húsának. Legjobban akkor értette meg magát, ha valaki mást átölelt; csak akkor látta tisztán saját anyagi testét, amikor egy másik ajak érintette azt, gyengéden, imádattal. Újra Vassira gondolt, és a tó felszíne úgy felkavarodott az emléktől, mintha vihar tört volna ki rajta. Rázkódó keblei fodrozódó hegyekké emelkedtek, hasa rendkívüli hullámokat vetett, keresztül-kasul vibráló arcán különös áramlatok futottak, nyaldosták ajka partjait, és olyan nyomot hagytak maguk után, mint hullámok a parti homokban. Minthogy a férfi folyékonyan élt az emlékeiben, miközben rá emlékezett, a teste ténylegesen cseppfolyóssá vált.

Felidézte azt a néhány alkalmat, amikor békés volt az élete, és ezeket a törékeny pillanatokat minden esetben megelőzte a testi szerelem, az áradó ambíció és a hiúság. Feltehetőleg léteznek más utak is, ám az ez irányú tapasztalatai meglehetősen korlátozottak voltak. Az anyja folyton azt hajtogatta, hogy a nőknek, mivel sokkal nagyobb békében élnek önmagukkal, mint a férfiak, kevesebb dologra van szükségük, hogy eltereljék a figyelmüket a fájdalomról. Ő azonban egyáltalán nem így tapasztalta. Épp ellenkezőleg: úgy találta, hogy az élete tele van fájdalommal, ám ő csaknem teljesen híján van a módszereknek, amikkel enyhíthetné azokat.

Amikor eljutott az elbeszélésben a kilencedik évéig, abbahagyta az írást. Letett róla, hogy tovább mesélje a történetét ettől a ponttól, a közelgő pubertásra való első ráébredésétől. Apró máglyát rakott a papírokból a szobája közepén, és elégette őket, pont azon a napon, amikor Pettifer végül megérkezett.

Istenem, gondolta, nem lehet ilyen a hatalom!

Pettifer betegnek tűnt; fizikailag olyan gyökeresen megváltozott, mint az az egykori barátnője, akit elvitt a rák. Az egyik hónapban még látszólag egészségesen jött, a másikban már belülről felszippantva, önmagát felemésztve. Titus úgy festett, mint egy üres emberi hüvely: bőre elszürkült, márványos foltok borították. Csupán a szeme csillogott, de az úgy, akár egy veszett kutyáé.

Kifogástalanul öltözött, mintha esküvőre készülne.

– J.

– Titus.

A férfi tetőtől talpig végigmérte.

– Jól vagy?

– Igen, köszönöm.

– Mindent megadnak, amit kérsz?

– Tökéletes házigazdák.

– Nem tanúsítottál ellenállást.

– Ellenállást?

– Amiért idehoztak. Bezártak. Lyndon után fel voltam készülve, hogy újabb ártatlanokat mészárolsz le.

– Lyndon nem volt ártatlan, Titus. Ezek az emberek azok. Nem mondtad el nekik.

– Nem tartottam szükségesnek. Becsukhatom az ajtót? – Ő volt a fogva tartója, mégis úgy jött hozzá, mint egy követ egy nagyobb hatalom színe elé. Tetszett neki a férfi hozzáállása, a meghunyászkodásnak és a mámoros örömnek ez a furcsa elegye. Titus becsukta az ajtót, és kulcsra zárta.

– Szeretlek, J. És félek tőled. Valójában, azt hiszem, azért szeretlek, mert félek tőled. Szerinted ez beteges?

– Annak gondolnám.

– Igen, én is.

– Miért tartott ennyi ideig, hogy eljöjj?

– Rendbe kellett hoznom az ügyeimet. Máskülönben elszabadult volna a káosz. Miután elmentem.

– Elmész?

Mélyen a nő szemébe nézett, arcán rángani kezdtek az izmok az izgatott várakozástól.

– Remélem.

– Hová?

A nő ezek szerint még mindig nem sejtette, mi hozta őt ide a házba, és mi az, ami miatt elintézte rendezetlen ügyeit, bocsánatot kért alvó feleségétől a tudtán kívül, lezárt minden menekülési útvonalat, és elsimított minden ellentmondást.

Még mindig nem sejtette, hogy a férfi ma meghalni jött ide.

– Semmivé zsugorítottál, J. Semmivé és senkivé. És nincs már hová mennem. Tudsz követni?

– Nem.

– Nem tudok élni nélküled – folytatta. Ez a klisé megbocsáthatatlan volt. Nem tudta volna valami más módon elmondani? A nő csaknem felnevetett, olyan elcsépelten és banálisan hangzott ez a vallomás.

Ám még nem fejezte be.

– …és kétségtelen, hogy nem tudok veled élni sem. – Váratlanul megváltozott a hangszíne. – Mert taszítasz engem, asszony, az egész lényed undorít.

– Akkor mi legyen? – kérdezte a nő szelíden.

– Akkor… – Titus újra gyengéden szólt, és Jaqueline kezdte végre megérteni, mit akar tőle – …ölj meg!

Az egész helyzet meglehetősen groteszk volt. A csillogó szempár rezzenéstelenül meredt rá.

– Ezt akarom – szögezte le a férfi. – Higgy nekem, ez minden vágyam. Ölj meg, ahogy kedved tartja. Nem fogok sem ellenállni, sem panaszkodni.

A nő emlékezett a régi viccre. A mazochista a szadistának: „Bánts! Az isten szerelmére, bánts!” Mire a szadista a mazochistának: „Azt már nem!”

– És ha elutasítom, amit kérsz? – kérdezte aztán.

– Nem utasíthatsz el. Visszataszító vagyok.

– De én nem gyűlöllek, Titus.

– Pedig jobban tennéd. Gyenge vagyok. Hasznavehetetlen számodra. Nem tanítottam neked a világon semmit.

– Nagyon is sok mindenre megtanítottál. Most már képes vagyok uralkodni magamon.

– Lyndon halála is irányított volt, igaz?

– Természetesen.

– Nekem kissé eltúlzottnak tűnt.

– Csak azt kapta, amit érdemelt. De azt maradéktalanul.

– Akkor add meg nekem is, amit én érdemlek. Bezártalak. Eltaszítottalak, amikor szükséged volt rám. Büntess meg!

– Túléltem.

– J!

Még ebben a végletes helyzetben sem volt képes a teljes nevén szólítani.

– Az isten nevére kérlek! Az isten szerelmére! Csak ezt az egy dolgot kérem tőled. Tedd meg, bármilyen indítékból! Szánalomból, megvetésből, szeretetből. Mindegy. De tedd meg, kérlek, tedd meg!

– Nem – felelte a nő.

Titus hirtelen átvágott a szobán, és keményen pofon vágta.

– Lyndon azt mondta, szajha vagy. Igaza volt, tényleg az vagy. Egy nyomorult, útszéli szajha, semmi több!

Elhátrált tőle, az ajtó felé indult, majd megtorpant. Visszalépett, és ismét megütötte, erősebben és gyorsabban, majd újra meg újra, még hatszor vagy hétszer, előre-háta lendítve a karját.

Azután zihálva abbahagyta.

– Pénzt akarsz? – Most üzletel. Előbb ütlegel, aztán alkudozik. Nézte a férfi eltorzult alakját a sokktól kicsordult könnyein át, amiket nem tudott visszatartani.

– Pénzt akarsz? – kérdezte az ismét.

– Mit gondolsz?

A férfi nem hallotta ki a hangjából a szarkazmust, és elkezdett bankjegyeket szórni a lába elé, több tucatnyit, mint valami áldozatot a szűzanya szobra körül.

– Bármit, amit csak akarsz, Jacqueline.

A nő valami fájdalomhoz nagyon hasonlót érzett a gyomrában, ahogy feltámadt benne a sürgető vágy, hogy végezzen vele, ám ellenállt a késztetésnek. Hiszen az csak Titus kezére játszaná, az akarata bábjává tenné: erőtlenné. Ismét használni akarják: egész életében csak ez jutott neki. Baromként tenyésztették, hogy szolgáltasson bizonyos dolgokat. Hogy gondoskodjon férjekről, tejet adjon kisbabáknak, és halált ajándékozzon vénembereknek. És mint a barmoktól, tőle is azt várták, hogy készségesen eleget tegyen minden egyes követelésnek, amikor csak füttyentenek. Nos, ezúttal nem!

Az ajtóhoz lépett.

– Hová mész?

A kulcsért nyúlt.

– A halálod a te dolgod, nem az enyém – felelte.

Titus nekirontott, még mielőtt ki tudta volna nyitni a zárat, és a csapás – ereje és ellenséges indulata – teljességgel váratlanul érte.

– Te ribanc! – sivította a férfi, miközben gyors egymásutánban záporoztak újabb és újabb ütései.

Jacqueline gyomrában valamivel nagyobbá vált a góc: gyilkolni akart.

Titus ujjai belegabalyodtak a hajába: belemarkolt és visszavonszolta a szobába, miközben obszcén jelzők vég nélküli sorával árasztotta el. Mintha rányitott volna egy bűzös csatornalével teli duzzasztógátat. Ez csak egy újabb módja annak, hogy megkapja tőled, amit akar, emlékeztette magát a nő. Ha engedsz neki, elvesztél: manipulálni próbál téged. És közben még mindig özönlöttek a szitkok: ugyanazok a mocskos szavak, amiket régóta vagdosnak az engedetlen, behódolni nem hajlandó nők fejéhez. Szajha, eretnek, ringyó, cafka, picsa, szörnyeteg.

Igen, az.

Igen, gondolta: szörnyeteg vagyok.

A gondolat megkönnyítette a dolgát. Megfordult. Titus tudta, mire készül, még mielőtt egyáltalán ránézett volna. Ernyedten aláhullt a keze a nő fejéről. Jacqueline haragja máris a torkába tolult, és gejzírként kitört belőle, átszelve a köztük lévő levegőt.

Szörnyetegnek nevez: úgy bizony, szörnyeteg vagyok.

Magamért teszem ezt, nem őérte. Soha nem őérte. Csak magamért!

Titusnak elakadt a lélegzete, ahogy a nő akarata megérintette, és a fénylő szempárnak egy pillanatra megszűnt a csillogása, ahogy a halálvágy a túlélés vágyává változott – természetesen túl későn. Felüvöltött. A nő hallotta a válaszkiáltásokat, a futó léptek zaját és a fenyegetéseket a lépcső felől. Még pár pillanat, és a szobában lesznek.

– Állat vagy – mondta Titusnak.

– Nem – mondta ő, még most is bizonyos lévén abban, hogy ő parancsol.

– Nem létezel – folytatta a nő, közelebb lépve. – Sosem találják meg azt a részt, ami Titus volt. Titusnak vége. A többi pedig csak…

Rettenetes volt a fájdalom. Még a torkából előtörő hang is elakadt tőle. Vagy ez megint a nő műve? Ő változtatta meg a torkát, a szájpadlását, az egész fejét? Szétszedte a koponya csontlemezeit, és újrarendezte őket.

Nem! – akarta mondani. Ez nem az a finom rituálé, amit elterveztem. Ölelő karjaidban akartam meghalni, ajkadra tapadó ajakkal, benned kihűlve, csendesen kimúlni. Én nem így akartam ezt!

Nem! Nem! Nem!

Odakint már az ajtót verték a fogva tartói. Természetesen egy cseppet sem félt tőlük, talán csak attól tartott, hogy tönkreteszik művészi keze munkáját, mielőtt befejezhetné a végső simításokat.

Valaki nekirontott az ajtónak. A fakeret szilánkokra törve engedett az erőszaknak: az ajtó kivágódott. Mindkét férfi fegyvert viselt. Rezzenéstelen kézzel, egyenesen rászegezték a pisztolyukat.

– Mr. Pettifer? – kérdezte a fiatalabbik. A szoba sarkában, az asztal alatt Pettifer szeme fénylett.

– Mr. Pettifer? – ismételte az őr, megfeledkezve a nőről. Pettifer megrázta ormányos fejét. Kérlek, ne gyere közelebb! – gondolta.

Az ember leguggolt, és rámeredt az asztal alatt kuporgó, undorító szörnyetegre; Titus csupa vér volt az átalakulás miatt, de élt. A nő kiirtotta az idegeit: nem érzett semmilyen fájdalmat. Épp csak túlélte a beavatkozást. Kezei mancsokká csomózva, lábai felhajtogatva a háta körül, térdei széttörve: úgy festett, mint valami négylábú rák. Az agyveleje szabadon feltárva, szemhéjai letépve, alsó állkapcsa eltörve és felrántva felső állkapcsára, mint valami buldognak; füle leszaggatva, gerince szétroppantva – egész emberi mivolta át lett varázsolva valami egészen más állapotba.

– Állat vagy – ismételte meg a nő. Nem is különbözött nagyon egy fenevad hasonmásától.

A fegyveres fickó viszolyogva hátrahőkölt, ahogy felismerte egykori főnöke részleteit. Elszürkült arccal felegyenesedett, és hátrafordulva a nőre pillantott.

Jacqueline vállat vont.

– Ön tette ezt? – A hangjában félelemmel vegyes tisztelet keveredett az undorral.

A nő biccentett.

– Gyere, Titus! – csettintett az ujjával.

A fenevad zokogva megrázta a fejét.

– Gyere, Titus! – ismételte meg a parancsot erőteljesebben, és Titus Pettifer előtotyogott a rejtekhelyéről, olyan csíkot húzva maga után, mint egy kiszakadt húsos zacskó.