Borítószöveg

Rejtő Jenő egyik legismertebb regényének főhőse egy orosz fiatalember, Gorcsev Iván, aki első pillantásra beleszeret Laboux ezredes lányába, Anette-be. Emiatt aztán párbajoznia kell egy vehemens báróval („Na... egy kis emléket kapott, de végre is az ilyen füldolog... különösen, ha visszavarrják...”), és be kell lépnie az idegenlégióba, ahol azonban gyakran helyettesíti őt titkára, Vanek úr, akire hamar felfigyel Verdier őrmester, „a szeretve tisztelt, Kabóca nevű altiszt”. Gorcsevnek több alkalommal is vissza kell szereznie azt a felbecsülhetetlen értékű Alfa Romeót, amelyet Lingeström báró és bűntársai újra és újra ellopnak a gentleman minősítést horogütéseivel és lengőszvingjeivel kiérdemlő Laboux ezredestől. A tét óriási: ha a szerelmes ifjúnak – Wendriner Aladár (artista és ragadozó) segítségével – sikerül teljesítenie küldetését, az idegenlégió megszabadulhat Vanek úrtól!

„– Barom! A parancsnok előtt áll! Tisztelegjen!

– Bocsánat – mondta az újonc észbe kapva. – Nem ismerem még a rangjelzéseket. – És megemelte a sapkáját. – Alázatos tiszteletem... Nevem Van... Nevem van, de ez nem fontos...

...A századparancsnok úgy nézte, mint aki kísértetet lát. Talán ez volt a világtörténelemben az első eset, hogy egy katona megemelte a sapkáját köszönésképpen.

Verdier őrmester a kapitány mögött halotthalványan mutatta a szalutálást. Mire Vanek úr feléje is megemelte a sapkáját, és csodálkozva mondta:

– Mi már találkoztunk! Hogy van?”

A borító és az illusztrációk Korcsmáros Pál rajzainak felhasználásával készültek.

Rejtő Jenő: A tizennégy karátos autó.

Első megjelenés: 1940

A borító és az illusztrációk

Korcsmáros Pál rajzainak felhasználásával készültek.

Átdolgozta: Garisa H. Zsolt, színezte: Varga „Zerge” Zoltán.

© Képes Kiadó, www.kepeskiado.hu

© Helikon Kiadó, Budapest, 2022, 2025

© Korcsmáros Pál jogutódja. 2022

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Tillai Tamás

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Szerkesztette Takács M. József

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978-963-620-703-8

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I. FEJEZET

1

Gorcsev Iván, a Rangoon teherhajó matróza még huszonegy éves sem volt, midőn elnyerte a fizikai Nobel-díjat. Ilyen nagy jelentőségű tudományos jutalmat e poétikusan ifjú korban megszerezni példátlanul nagyszerű teljesítmény, még akkor is, ha egyesek előtt talán szépséghibának tűnik majd, hogy Gorcsev Iván a fizikai Nobel-díjat a makaó nevű kártyajátékon nyerte el Noah Bertinus professzortól, akinek ezt a kitüntetést Stockholmban, néhány nappal előbb, a svéd király nyújtotta át, de végre is a kákán csomót keresők nem számítanak; a lényeg a fő: hogy Gorcsev Iván igenis huszonegy éves korában elnyerte a Nobel-díjat.

A Nobel-díjjal kitüntetett Bertinus tanár Göteborgban szállt hajóra, táskájában a Nobel-díjjal, és mielőtt a gőzös elindult, megjelent a fedélzeten a Svéd Franklin Egyesület, hogy átnyújtsa neki az atomrombolás sikeres kutatóinak kijáró nagy aranyérmet. Ezután a hajó elindult, és a nagy tekintélyű professzor alig várta már, hogy Bordeaux-ba érjen, ahol néhány hold szőlője volt, mint általában az idősebb francia államhivatalnokoknak, az ítélet-végrehajtó segédjétől kezdve a múzeum igazgatójáig.

Southamptonnál a hajóra szállt Gorcsev Iván, hogy előtte is teljesen ismeretlen okból átkeljen a csatornán. Az igaz, hogy elbocsátották a Rangoon teherhajóról, mert egy négyágú csáklyával megverte a kormányost, de hogy miért kel át a csatornán valaki, ha megverte a kormányost, és elbocsátják egy teherhajóról, ez teljességgel érthetetlen, mint annyi más cselekedete különös regényhősünknek.

Homályos az is, hogy mi módon ismerkedett meg ez a félig még siheder, komolytalan fiatalember a világhírű tudóssal, és főként tisztázásra szorulna, hogy mi módon vette rá a hajlott korú, zárkózott tanárt arra, hogy vele, bár igen kis alapon, de mégis a makaó nevű, tiltott szerencsejátékot játssza. E részleteket talán sohasem fogják tisztázni. Állítólag úgy kezdődött az egész, hogy a tanár tengeribetegséget kapott a fedélzeten, és Gorcsev felajánlott egy kellemes ízű, maga keverte citromos, konyakos, szódabikarbónás italt, amitől a tanár jobban lett, és megkérdezte a fiút, kicsoda, és honnan jön?

– Gorcsev Iván vagyok, foglalkozásomra nézve huszonegy éves, a Naszja Gorjodin-beli báró Gorcsev cári kamarás testvéröccsének a fia. Atyám kapitány volt a gárdában, és nagybátyám a Jusztveszti Versztkov kormányzóság katonai parancsnokaként védte Ogyesszát a fellázadt hadiflotta ellen.

Mindebből egy szó sem volt igaz. De egészen fiatal lánykák és öreg tudósok hiszékenysége állítólag korlátlan. A tanár feltette csíptetőjét.

– Szóval ön emigráns?

– Bizony, tanárovics bátyuska – felelte Gorcsev sóhajtva. – Atyám jókedvében tízezer rubelt ajándékozott a cári balettnek… Meg aranycímeres trojka röpítette a Carszkoje Szelóba… Hej, kontuszovka! Hej, Volga, ha én még egyszer ott lehetnék…

– De hiszen ön nem emlékezhet Oroszországra, ha huszonegy éves.

– Annál kínosabb, bátyuska professzovszka, mert én egyszer se láttam ezt a csodálatos havas földet, amely olyan felejthetetlenül él emlékezetemben…

– Hová készül most, Gorcsev úr?

– Politikai ügyben járok, matróznak álcázva.

Ha megfigyeltük eddig hősünket, egy különös tulajdonságát ismerhettük fel: sohasem mondott igazat, de nem is hazudott. Csak éppen habozás nélkül kimondott mindent, ami eszébe jutott, és ez sok elképesztő bonyodalomba sodorta életében. Egyik szavától a másikig, egyik tettétől a következőkig ritkán vezetett valamiféle okszerűség.

– Sajnos kevés pénzzel, mert egy gazember kiforgatott mindenemből.

– Hogyan lehetséges ez?

– Gyanútlan voltam és ostoba. Az ember megismerkedik mindenféle kétes alakokkal, anélkül hogy a következményekre gondolna. Így történt, hogy Londonban egy csirkefogó megtanított makaózni, és elnyerte a pénzem.

– Ne haragudjon, de ez csakugyan nem valami okos cselekedet. Miféle játék ez a makaó?

Gorcsev ismét sóhajtott. És egy csomó kártyát húzott elő a zsebéből.

– Hát, kérem… A lapok összértékének tízes számait levonjuk, miáltal minden esetben kilenc az elérhető maximum…

A tanár kipróbálta a szerencséjét, öt centime-os alapon, és nyert tíz frankot. Később, amikor már kétezret veszített, felemelték az alapot. Azután még többször is emelték, és Bordeaux-ig Gorcsev Iván elnyerte az utolsó fillérig a tanártól a Nobel-díj teljes összegét, és lehetséges, hogy ha a tanár történetesen Nizzáig utazik a hajón, úgy ez a törekvő ifjú a Svéd Franklin Egyesület nagy aranyérmét is elnyeri, amelyet az atomrombolás terén végzett sikeres kutatásokért kap néhány kiválasztott elismerésül.

Huszonegy éves korban ez példátlan teljesítmény lett volna hősünktől, de sajnos a professzor Bordeaux-ban kiszállt a Svéd Franklin Egyesület nagy aranyérmével és néhány szomorú meditációval a francia főiskolák felületes pedagógiai rendszerét illetőleg, amely a makaó nevű tiltott szerencsejáték oktatását úgyszólván teljesen mellőzi a tantervből. Gorcsev meghatottan állt a hajó korlátjánál, és sokáig integetett utána egy kendővel.

2

Mit csinál egy ember, ha huszonegy éves, a komolyság nyomokban sem fordul elő lelkivilágában, és ilyen hihetetlen pénzösszeg birtokába jut váratlanul? Ezt kérdezte önmagától Gorcsev. És önmaga nyomban felelt rá:

Kiszáll Nizzában. Itt először a kikötőben kódorog, és valami cimbora után néz, mert kutyának való a gazdagság, ha nincs valaki, akivel közösen lehet elverni a pénzt.

Ki legyen azonban a kiválasztott? Körülnézett a kikötőben.

A parton egy csomaghordó külsejű egyén vonta magára a figyelmét.

A csomaghordó külsejű egyén barna zakókabátban és fekete fürdőnadrágban álldogált a kikötőmunkások gyülekezőhelyén, ahol már minden várakozót elvittek valamerre dolgozni, csak őt nem. Az tette különössé, hogy csíptetőt viselt az orrán, és úgy helyettesítette az ingét, hogy egy sárga, úgynevezett frottírtörülközőt hordott a vállára borítva, és rojtos két végét az úszónadrágjába gyűrte. A fürdőruha kissé szokatlanul pongyola viseletét azzal ellensúlyozta, hogy egy aránylag jó állapotban levő szalmakalapot tett a fejére, fél számmal talán kisebbet a kelleténél, de úgyszólván teljesen ép karimájút. Vastag, fekete angol bajusza körül megvető és szomorú ráncok húzódtak össze egy grimaszba. Ez az ember olyan rosszkedvű volt, hogy szinte sírt, és közben a fogát piszkálta. Talán azért, hogy az étkezést legalább ezzel a valószerű illúzióval helyettesítse. Már úgy látszott, hogy nem helyezkedik el aznap, de egy munkavezető később mégis megszólította.

– Halló! Jöjjön az ötös bazenhez, ládákat kell felrakni.

– Nehezek azok a ládák?

A munkavezető szeme megállt, mintha kővé válna. Ilyet még nem kérdezett kikötőmunkás!

– No jó – magyarázta kissé idegesen és türelmetlenül a barna zakós úr –, azt nekem tudni kell, kérem, mert öt év előtt sérvem volt.

A patron azt mondta, hogy „marha”, és továbbment.

– Finom ember, mondhatom… – dünnyögte utána mély megvetéssel Gorcsev, aki közelről hallgatta a társalgást, nyomban megérezte, hogy ez az ő embere, és odalépett:

– Mondja! Maga dolgozni akar?

– Nem is vagyok naplopó!

– Ez baj, de mindegy. Ha tetszik, dolgozzon. Mi szeretne maga lenni a legszívesebben?

A kérdezett végignézett magán, cingár lábain, komikus úszónadrágján és kerek szélű, barna zakóján, azután vállat vont:

– Hogy lehet ilyet kérdezni? Titkár szeretnék lenni.

– Kész szerencséje, hogy erre jöttem. Alkalmazom! Ön nálam titkár. Fizetése havi kétezer frank. Hogy hívják?

– Vanek.

– Jó név. Tessék, itt van egyhavi fizetése, háromezer frank.

– Azt mondta, kettő.

– Javítást adtam, mert rövid idő alatt meglepő előmenetelt tanúsított. Tessék…

– Természetesen – mondta Vanek úr, miközben kissé idegesen, mint akit ostobaságokkal terhelnek, szivarzsebébe gyűrte a pénzt – tudnom kell, hogy mi a dolgom.

– Igen sok dolga lesz. Hogy micsoda, azt nem tudom még. De nem is fontos. Ne féljen semmit, megcsinálta a szerencséjét, öregem…

– Mint említettem, a nevem Vanek – felelte hűvös nyomatékkal, visszautasítva minden konfidenciát.

– Bocsánat, tehát: Vanek úr. Maga kitűnő akvizíció – tette hozzá elégedetten, mert szerette az önérzetes embereket, akik pillanatnyi előnyök kedvéért sem feledkeznek meg arról, hogy mivel tartoznak önmaguknak.

– Ha érdekli, elmondhatom hogyan süllyedtem ide…

– Nem érdekel, de elmondhatja. Ha ezt mégsem tenné, lekötelezne.

– Kérem… Nem tolakszom. Most mi a teendőm?

– Még nem tudom, majd kitalálunk valamit. Most körülnézek Nizzában, és ha szükségem lesz önre, értesítem, kedves barátom…

– Nevem Vanek.

– Vanek úr… Bocsánat. Tetszik nekem, hogy érzékeny lelkű. Különben sem szeretem a normális embereket. Hát akkor itt találkozunk rövidesen!

– Itt álljak?

– Ha akar, menjen el!

– De akkor nem talál meg!

– Nem baj. Jó napot! – És vidáman elsietett.

Nagyon örült, hogy Vanek úrnak sok pénzt adhatott, bár bizonyára elmegy a háromezer frankkal valamerre, mert fél, hogy megjelennek Gorcsev ápolói, és ragaszkodnak majd hozzá, hogy visszaadja az elmebeteg meggondolatlan ajándékát. Gorcsev egyenesen Nizza csodálatos parti sétánya felé tartott, amit úgy hívnak, hogy plage, és gyönyörű pálmafái mentén a Riviéra legelőkelőbb hotelei sorakoznak a tengerparton. Itt beül a Méditerranée nevű, megkülönböztetetten főúri szálló éttermébe. Az unottan sütkérező vendégek szinte rémülten nézik a suhancképű fiatalembert, aki vitathatóan fehér vászonnadrágot visel, kék matrózblúzt és valamilyen érthetetlen okból kifolyólag az angol haditengerészet számára készült fehér, kerek sapkát.

Egy piros ruhás leány a szomszédos asztalnál elneveti magát. Az ifjú barátságos mosollyal megemeli az angol haditengerészet számára készült sapkáját, azután néhányszor nagyot üt az asztalra:

– Garçon! Egy sört!

A pincér sápadtan odasiet:

– Hallja! Ez nem matrózkocsma!

– Érdekes… Pedig esküdni mertem volna, hogy ez itt a Fel, Vidám Orvgyilkosok nevű étterem, ahol ötórai bicskázásra jön össze az úri közönség… No de most már mindegy. Jó lesz itt is. Hozzon egy korsó sört.

– Nem szolgálunk fel csapolt sört!

– Hát akkor hozzon egy fél kiló kaviárt, egy üveg francia pezsgőt és száz szál La France rózsát!

A pincér erre elkövette azt a hibát, hogy a távozást sürgetve hozzáért Gorcsev Iván karjához.

És ezt nem kellett volna tennie…

Az érintést követő másodpercben a pincér előtt elsötétedett minden, és csak nagy sokára tért magához arra, hogy többen támogatják, és egy vizes ruhával mossák az arcát. Holott mindössze egy pofont kapott. Az idegen pedig végre megsértődött, felállt, megemelte az angol haditengerészet számára készült sapkáját, azután tudja az ördög, honnan, előszedett egy fekete keretes monoklit, a szemébe csíptette délcegen, amitől tisztára hülyének tűnt, és míg a személyzet a távoli asztalok alatt elgurult pincért keresgélte, távozott. A piros ruhás hölgy ismét elnevette magát, és Gorcsev hökkenten megfordult egy percre. Hű, de szép!…

Egyenesen Vanek úrhoz sietett a kikötőbe, bár nem bízott benne, hogy megtalálja. Azonban legnagyobb meglepetésére titkárja még most is ugyanazon a helyen állt, ugyanabban a pózban, sőt ugyanabban a fürdőnadrágban, csak a fogpiszkáló változott a szájában. Azóta körülbelül az ötödiknél tartott.

– Vanek úr! Örülök, hogy itt találtam! Elérkezett az ön órája is!

– Meg fogja hallgatni, hogy honnan süllyedtem én ilyen mélyre? – kérdezte nyomban és mohón.

– Ennyire még nincs itt az órája. Az eset mindenesetre érdekel, és alkalmilag majd közli velem.

– Uram! Én levelező voltam, az egyik elsőrangú…

– Ezzel első látásra tisztában voltam. Ön most akcióba lép. El kell mennie valahová, hogy egy csomagot hozzon…

– Nem az a kifejezett titkári teendő.

– Napóleon is lent kezdte…

– De nem magánál. Azonban mindegy, de tudnom kell, milyen nehéz a csomag. Azt hiszem, említettem már, hogy annak idején sérvem volt…

– Tudok róla. A csomag nem nehéz.

– És napon nem szabad járnom. Magas vérnyomásom van.

– Erről sem kell leszoknia. Vesz majd egy esernyőt valahol, és kifeszíti!

– Uram, háromezer frank fizetésből nem telik esernyőre.

– Az esernyőt fizetem. Továbbá vesz egy nadrágot, arra is a vendégem. Ez a fürdőruha, dacára a frottírtörülközőnek és a szalmakalapnak, nem megfelelő egy önérzetes, komoly titkár külső megjelenése számára. Tehát előre, öregem.

– Vanek a nevem, ha nem veszi rossz néven…

– Tehát akkor, előre, Vanek úr!

3

…A Méditerranée vendégei már régen elfeledték a bolondos matróz ügyét, amikor megjelent egy csomaghordó külsejű egyén, vadonatúj lódennadrágban, amely kápráztatóan zöld volt, mint a háztartásokban használt rovarpor, és térdben végződött, gombolható szárral. A térdnadrág érthetetlen ötlettől áthatott feltalálója bizonyára nem ilyennek álmodta e viselet ideális férfitípusát, mint amilyen Vanek úr volt, vékony lábszárainak látszólag ondolált, lágy hullámaival. Nyomban a főpincérhez sietett, és szigorú, rejtélyes arccal, mintha titkos vészhírt közölne, mondta:

– Engem Cservonec herceg őexcellenciája küldött…

– Parancsoljon!

– Megrendelést kell feladnom élelmiszercikkeket illetően, és azonnal magammal viszem.

– Mit óhajt őexcellenciája?

– Hideg löncsöt, becsomagolva, rákot, pisztrángot, ananászt, két üveg pezsgőt, továbbá szarvasgomba-pástétomot és sült csirkét.

– Igenis!

– Gyorsan!

Vanek úr kijött csomagjaival a szállóból, és a terasz előtt, egy padnál megállt. Váratlanul odalépett hozzá valahonnan Gorcsev.

– Köszönöm, öregem.

– Nevem Vanek.

– Köszönöm, Vanek úr.

Kabátja zsebéből elővett egy hihetetlen köteg ezres bankjegyet, a csomaghordó külsejűnek átnyújtott kettőt, néhány megbízást adott még, és leült pontosan a Méditerranée Szállóval szemben egy padra.

A csomaghordó külsejű elment, és a matróz kirakta maga elé a kaviárt, sült csirkét, pezsgőt, tortát, különböző kocsonyázott halakat, és hozzálátott jóízűen. A pezsgőspalack fejét egyszerűen a pad széléhez csapta, hogy a csonka üvegből hosszú, habfehér sugár freccsent szét.

Egy hajtásra kiitta az egészet. A terasz közönsége felé így szólt mosolyogva:

– Egészségükre.

A piros ruhás lány hangosan nevetett. Gorcsev a tetszésnyilvánítást hálásan vette tudomásul, és egy másodpercre ismét megállt a szeme a nőn.

– Hűha! Csinos!…

Később újra megjelent Vanek, és valahonnan hetven szál La France rózsát hozott. Ekkor már néhány száz főből álló kíváncsi bámészkodott a Nobel-díj-nyertes ifjú körül.

– Nem volt több – mondta lihegve, és átvette az újabb ezer frankot, azután hozzátette –: Jól fizet, de dolgozni kell.

Ismét elsietett.

A hotel titkára izgalomtól remegve, fojtott hangon korholta a lábadozó pincért, akinek bal szeme szinte nyom nélkül eltűnt egy violakék daganatban.

– Szerencsétlen fráter! Nem ismeri fel az inkognitóban utazó turistákat. Egy pincérnek legyen szeme!

– Hogy kiüssék? – mondta nyöszörögve. – Tudhattam, hogy a vendég bolond?

– Mikor jön rá végre, hogy épelméjű üdülővendégekre nem lehet világfürdőhelyeket bazírozni!

A rendőrposzt, úgy látszik, tudta ezt, mert igen udvariasan állt meg Gorcsev Iván előtt. Még tisztelgett is.

– Jó napot, uram.

– Van szerencsém. Akar csirkét?

– Köszönöm, nem kérek.

– Gyümölcs, konyak?

– Nem, nem…

– Hát akkor fogadja el legalább ezt a pár szál rózsát!…

– Ó, ön nagyon kedves, de szolgálatban tilos gumibot helyett virággal járni az őrszemnek.

– Ugyan! Vörösbort sem szabad inni, és mégis abból a bisztróból jött, onnan a túlsó oldalról…

– Alázatosan érdeklődöm, hogy miért méltóztatik jóízű villásreggelijét szabadtéri előadás keretében elfogyasztani?

Gorcsev Iván felnézett. Úgy látszik, bizonytalan valamiben.

– Mondja, kérem, ez a város a francia köztársasághoz tartozik?

– Igen.

– Akkor rendben van – mondja, és beleharap a csirkébe. – Mert valahol azt hallottam, hogy itt bizonyos emberi jogokat hirdettek ki egy forradalom alkalmából.

És lenyelt egy fél csirkecombot. A rendőr megvakarta a fejét. Eszébe jutott, hogy két év előtt egy svéd parafa-nagyiparos cowboynak öltözve cukorkát árult a Promenade des Anglais-n. A rendőrt, aki az őrszobán kissé markáns szemrehányásokkal illette a nagyiparost, később a halászkikötő világítótornyához vezényelték posztolni. Azóta nem is szolgált belterületen.

– Nem lenne kellemesebb odabenn?

– Kidobtak.

Az autók mindenfelé dudáltak, mert közben majdnem ezer főre szaporodott a kíváncsiskodók száma. De a csomaghordó átverekedte magát rajtuk. Egy gomba alakú, sárga kerti ernyővel tért vissza, amit igen ügyesen lerögzített a pad mellé.

– Ez nagyon nehéz volt – mondta lihegve.

– Köszönöm, Vanek úr – felelte az abnormális idegen, és hanyag mozdulattal átnyújtott egy újabb ezerfrankost.

– Higgye el, megérdemlem. Ilyen hőségben cipelni – siránkozott a csomaghordó egyén, és mert hevesen tűzött a nap, kinyitotta az esernyőjét, amitől a látvány komikusból ijesztővé vált.

– Marvieux vagyok… A szálló titkára – susogta mellettük egy bátortalan hang…

– Nem jelentették be nekem – szólt hanyagul Gorcsev, és feltette monokliját, amely voltaképpen csak keret volt. – Különben is reggelizem…

A titkár Vanek úrhoz fordult, aki éppen kiköpött egy fogpiszkálót.

– Kérem, jelentsen be.

– Hogy hívják magát, és milyen ügyben akar bejutni a padhoz? – kérdezte Vanek úr egy túlságosan igénybe vett titkár rövid módján. Gorcsev közben evett, és másfelé nézett.

– Mondja, hogy Marvieux vagyok, a titkár.

– Téved. A titkár én vagyok. No, mindegy, nincs kihallgatáshoz öltözve, de megkísérlem, bár a vezérigazgató főúr sokat ad az etikettre.

Odament Gorcsevhez, és megfogta a vállát.

– Ide hallgasson. Valami Marvieux nevű van itt.

– Hadd jöjjön.

Több mint ezer főre szaporodott közben a nézők száma, és a rendőr sorba állította őket, hogy az autók azért közlekedhessenek.

– Mit óhajt, kedves Marvieux?

– Bocsánatot kérek a szálló nevében, és tisztelettel felajánlom, hogy kegyeskedjék a vendégek között helyet foglalni…

– Nem bánom – és felállt. – Vanek úr, maga velünk jön.

– Jó – mondta legyintve, mintha súlyos áldozatot hozna, és elindult ruházatának sokféle színében, esernyőjét magasra tartva, mint egy rosszkedvű néger uralkodónő.

A titkár kissé meghökkent ettől.

– Vanek úr a magántitkárom és az unokaöcsém… – szólt Gorcsev –, talán kifogása van ellene?

– Ó, dehogy, dehogy…

És bevonultak a teraszra. Gorcsev a piros ruhás hölgyre mosolygott, és üdvözölte, de az elfordult.

Leültek a legnagyobb asztalhoz, és jött a pincér.

– Mi lelte a szemét? – kérdezte Vanek úr, és Gorcsev is részvéttel fordult feléje, de azután büszkén rendelt:

– Nekem sört hozzanak! Maga mit iszik, Vanek úr?

– Inkább ennék valamit ezen a héten, ha már ötezer frankom van.

Gorcsev helyeslően bólintott, és Vanek úr hosszasan rendelt.

Rövidesen behozták a barna sört, ivott, és kezdődött az ételek felvonulása, ijesztően hosszú sorban. Vanek, a rögtönzött titkár és valóságos belső titkos unokaöcs, először családias érzelmű polgárok módján nyakába kötötte az asztalkendőt, hogy tarkója mentén mint hegyes pótfül messze kimeredtek a fehér csücskök, azután szemlét tartott a felvonuló ételek felett, mint egy hadvezér.

– Ön milyen ügyben tartózkodik Nizzában? – kérdezte Gorcsev.

– Nem tudom.

– Úgy látszik, egy dologban járunk. Bevallom, ön tetszik nekem, mert szegénysége dacára megőrzi polgári méltóságát.

– Uram – szólt Vanek úr, és búsan körülnézett a nizzai hotelterasz főúri vendégein. – Ön bizonyára nem érti, hogyan süllyedhettem én ide.

– Pedig sajnos ennél előkelőbb hotelbe nem vihetem…

Vanek úr nem szólt többet. Megevett néhány sült libát, egy-két tortát, azután elveszítette eszméletét.

– Személyzet! – kiáltotta Gorcsev. Felvonultak a pincérek. Élen a titkár.

– Parancsol?

– Van ebben a szállóban úgynevezett fejedelmi lakosztály?

– Természetesen. Tizenkét szobás appartement.

– Vanek urat helyezzék el nyomban mind a tizenkét szobában. Ha felépül, jöjjön utánam.

– Hol találja Önt?

– Nem tudom.

És távozott.

– Látja – mondta a titkár a sérült szemű pincért oktatva. – Az ilyen vendégekre lehet világfürdőhelyet bazírozni, amíg a nagybácsi közbe nem lép. A legjobb fürdővendégeket a nagybácsik juttatják bolondházba.

Gorcsev egyenesen a Boulevard Victoire-ra sietett, jókedvűen fütyörészve. A sarkon összeverekedett néhány sofőrrel, azután a borbélyhoz ment, ahol aludt egyet, amíg fésülték és borotválták, de előbb átküldött néhány doboz bonbont a szemközti bisztró pincérnőjének.

Bolond ember volt ez, veszett csikó, a vak is láthatta.

Azután felkereste a Lafayette áruházat, hogy legsürgősebb bevásárlásait elintézze. Elsősorban sok mikiegeret vett, néhány teniszlabdát, több tucat töltőtollat és négy tábla csokoládét. Azután felöltözött tetőtől talpig. Szmoking, kemény ing, ragyogó mellgomb, selyemzsebkendő, fehér krizantém a gomblyukba, ahogy öreg hírlapírók és operaházi bennfentesek járnak. Ezután még vesz egy üveg parfümöt, a fejére szalmakalap kerül, és olyan kesztyűt húz fel, amely sárgalázban elhunyt kínai kulik arcszínére emlékeztet. Most már csak egy bambuszbot a hóna alá, szemébe az a remek, rettenetes, fekete keretes monokli, és végül felcsapja hetykén, kissé rézsút a szalmakalapot, azután öntelten néz a tükörbe.

Az áruház teljes személyzete, valamint a vásárlóközönség egy része gyönyörködve körülállja, és amikor az ifjú elkap szájával egy feldobott cigarettát, lelkesen tapsolnak. Ezek után Gorcsev hálás mosollyal töltőtollakat és teniszlabdákat osztogat nagyérdemű közönségének, majd távozik.

Öt perc múlva visszajön, és kedvesen odaszól az egyik altisztnek:

– Minden pénzem a másik ruhámban maradt, amit levetettem az imént.

– Igenis, azonnal!

A visszatérő szolga falfehéren, remegő térdekkel, hatalmas ezerfrankos kötegeket hoz.

– Tudtam, hogy megvan. Jó pénz nem vész el! – kiáltja Gorcsev, és egy ezrest ad a szolgának. A többit begyűri különböző zsebeibe. Az utolsó gumiszalagos ezerfrankos hengert, miután nem fér máshová, a kalapja alá teszi, és most már végleg távozik. Az áruház előtt felugrik egy arra haladó taxi deszkájára.

– Nem kell fékezni. Gyerünk valamelyik bankhoz!

Kinyitja az ajtót, és beül a vezető mellé. Az autó továbbhalad. Előhúz néhány gyűrött ezrest, és átadja a sofőrnek.

– Váltsa be, öregem, százasokra. Ez itt körülbelül nyolcezer frank. Az is lehet, hogy több, lehet, hogy kevesebb…

A sofőr ettől kissé cikcakkban vezet, és végül különös fuvarjával fékez egy bank előtt.

Ha Gorcsevnek nem jut eszébe pénzt beváltani, vagy máshová viteti magát, akkor minden másként történik. De Gorcsev ide autózott a bankhoz, és ezzel már beszállt a sors rendkívüli expresszvonatába, hogy rakétasebességgel induljon különös, félelmes és valószínűtlen kalandok felé.

– Én itt megvárom a kocsiban. Siessen – mondta a taxisnak.

Az idegen ott maradt a sofőrülésen. A sofőr bement a pénzintézetbe. A pénztár előtt megolvasta a bankjegyeket.

– Huszonnyolcezer frank!

Részeg a fuvar, vagy őrült? Nem lehet tudni. Esetleg mindkettő. Amikor ismét kiér a bank elé, meglepetten látja, hogy az ismeretlen eltűnt a kocsijával.

Tanácstalanul áll, kezében a halom pénzzel.

Annyi történt mindössze, hogy Gorcsev megpillantotta a sportkocsi kormánya mellett azt a piros ruhás hölgyet, aki a szálló teraszán rámosolygott.

Most is mosolyog, amíg elsuhan a közelben, a kikötő irányába, és egy könnyű porfellegen túl eltűnik.

Hahó!

Gorcsev vad harci kiáltást hallatva beletapos a gázpedálba, és eszeveszett tempóban iramodik a sportkocsi után…

II. FEJEZET

1

A Monte-Carlo felé vezető országúton a sors különös kegye óvta ezen a napon a járműveket egy veszettnek látszó taxitól. Gorcsev Iván vezette ezt a taxit, óránként ötvenezer kilométernek megfelelő halálveszéllyel.

Bizonyos emberek azonban már azzal a sorssal születnek, hogy mindenféle veszélyből ép bőrrel meneküljenek. És ezek közé tartozott regényünk könnyelmű, meggondolatlan hőse is.

Közben a leány megfordul, és észreveszi az ámokfutó taxit, amint zöttyenve, rázódva, billenve, farolva, félőrült sebességgel követi. Nyomban rákapcsol, és a fekete sportkocsi egy ugrással nekirohan az útnak. A kompresszor elefántszerű búgással felbőg, a kocsi hajmeresztő szögben megdől a forduló peremén, és mint egy mesebeli óriás csipkekendője, szürkén tóduló, hatalmas benzinfelleg lengedez csúfondárosan a taxi felé ott, ahol az imént még a piros ruhás leány autója látszott…

Így értek Monacóba. A város utcáin élénk feltűnést keltett a szmokingos taxisofőr keretes monoklijával és hetyke szalmakalapjával. De Monaco forgalmi rendőrei is jól tudják, hogy világfürdőhelyek forgalmát ritkán bazírozzák épelméjű turisták látogatására, tehát hagyták a taxit bomolni.

Pedig Gorcsev Ivánnál merészebben és rosszabbul kevesen vezettek még autót ezen a világon. És mégis elkerüli a katasztrófa. Ne értsék félre: nem ő kerüli el a katasztrófát. Nem, kérem, ő belehajt mindenáron! A katasztrófa kerüli el őt. Ez a helyzet. Most például átrohan a vörös jelzésű forgalmi lámpa alatt!

Fékek csikorognak mellette.

Sofőrök káromkodnak.

Egy cseléd az ablakpárkányon sikolt, és eltakarja szemeit a törlőronggyal…

És a taxi rohan tovább!

Hahó!

Ez az ember a szerencse fia… Már azon a szerpentinúton robognak, amely a monte-carlói kaszinóhoz vezet, és a fiú nevetve integet a szalmakalappal.

A vörös ruhás hölgy kocsija lestoppol az Hôtel de Paris előtt. A taxi egy ötletszerű fordulat után a tér közepét díszítő, gyönyörű angolkerten keresztül, némi számítási hibával, de hozzávetőlegesen pontos fékezéssel megáll.

…Csak épp a hűtő egy része siet be a szálló kapuja alá, de ez igazán előfordulhat bárkivel.

Az őrült nyugodtan kiszáll, és átad a rémült portásnak egy ezerfrankost. Kisebb címletet, úgy látszik, nem használ. A portás hajlong, és nyomban intézkedik, hogy letolassák a taxit a járda mellé.

Gorcsev diadalmas mosollyal a riadtan álló leányhoz siet. De most az egyszer nem kerüli el a karambolt.

Valahonnan előkerül egy széles vállú, szigorú arcú, kitűnően öltözött, szürke óriás. Meglátja Gorcsevet, és végigméri fagyos pillantással.

– Ismeri ezt az urat, Anette? – kérdi a leányt.

– Nem! És éppen e tarthatatlan állapoton akartam változtatni – feleli vidáman a Nobel-díjas matróz.

– Ez tolakodás.

– Uram, ön, úgy látszik, nem ért az úri divathoz. Az ilyen kétsoros, gyönyörű zakóhoz ma már senki sem visel rossz modort.

– Hajlandó ezért a sértésért elégtételt adni?

– Természetesen – biztatja derűsen Gorcsev –, azonban hosszas eljárásra nincs időm. Ha komolyan ragaszkodik harcias ötletéhez, megverekedhetünk, de csak expressz ajánlva.

– Kérem! Báró Lingeström vagyok.

A másik kissé habozott.

– Részemről Cservonec herceg – feleli ezután –, gárdafőhadnagy, cári emigráns és más efféle… Hol legyen az ütközet, bátyuska?

A leány dermedten állt.

– A monacói tisztikaszinóban, azt hiszem, ismeretlenül is rendelkezésünkre állnak az urak. Ott várom önt – mondta Lingeström, és beszállt egy várakozó taxiba.

A legnagyobb megrökönyödésére Cservonec herceg ül a sofőr helyére, és lecsapja a kilométeróra zászlaját.

– A taxi a sajátom, kedves Párbajovics bárócska – szól hátra, aztán begyújtja a motort, és a taxi elzúg félbolond vezetőjével, valamint a megdöbbent Lingeströmmel.

2

Anette Laboux szomorúan állt a szálló előtt. Ez az ifjú ugyan tagadhatatlanul szemtelen kissé, de kedves arcú és tréfás ember. Lingeström, ez a kolosszus, aki csak a sportnak él, és bizonyára vívóbajnok is, összeszabdalja a szeles, kelekótya, de aranyos őrültet? Végre is, milyen jogon verekszik érte ez a Lingeström? – kérdezte önmagát utólagos felháborodással. Nem a vőlegénye!

Nem is szereti a bárót. Egyáltalában kicsoda a báró? Fél éve, hogy váratlanul megjelent a házuknál, és sokat tárgyalt az apjával, de mindig csak négyszemközt. Azóta nagy igyekvést fejt ki, hogy a lány rokonszenvesnek találja. Igyekvése idáig nem járt eredménnyel.

Leült a szálló előtti uzsonnázóasztalok egyikéhez. Itt nagy búsan egy málnaszörpöt szívogatott…

Jó másfél óra múltán, szötyökölő zúgással egy autó érkezett. Taxi volt az illető jármű, és kormányánál az őrült idegen ült szalmakalapban. Monoklival!

Az autó most elég ügyesen állt meg a járda mellett. Csak épphogy érinti némi csörgéssel az egyik vesztegelő jármű lökhárítóját.

De olyan csekélységekkel, mint egy elgörbült lökhárító, az idegen nem törődik. Summa summárum, egész jó manőverrel stoppolt. Egyenesen a leányhoz siet, és leül.

– Remélem, nem unatkozott?

– Maga… – hebegi Anette… – báró Lingeströmmel együtt ment el. Mi van a báróval?

A fiatalember lesütötte a szemét, és elfogódottan forgatta szalmakalapját.

– Feleljen!

– Levágtam neki az egyik fülét – ismerte be szemérmesen. – Baj?

3

– Lingeström megsebesült??!

– Na… egy kis emléket kapott, de végre is az ilyen füldolog… különösen, ha visszavarrják…

– Szóval… a füle sérült meg?

– És… a fején…

– A fején is?…

Gorcsev bűnbánóan bólintott.

– Nem nagy vágás, az egész tizenkét centiméter, ha sokat mondok… csak kissé mélyen ült. Nem tehetek róla. Amikor az arcát és a mellét megvágtam, az orvos azt ajánlotta, hogy szüntessük be a párbajt. De ez a Lingeström szorgalmas ember, és mindenáron tovább vívott, pedig már hosszában is, keresztben is teleragasztották tapasszal, és olyan volt, mint egy dühös hirdetőoszlop.

– Magát be kellene csukni a bolondházba! Nem szégyelli herceg létére, amit tett?

– Ki mondta, hogy én herceg vagyok?

– Maga.

– Szó sincs róla! Nevem Gorcsev, és nem vagyok herceg.

– Akkor miért mondta?! Ön szokott hazudni?

– Igen ritkán, és olyankor is csak életbevágóan fontos ügyekben…

– Miért mondta, hogy herceg?

– Szégyellem, hogy nem vagyok az. Egy orosz emigráns, aki nem herceg, az manapság bújjon el a föld színéről.

– Megint ostobaságokat fecseg.

– Ezt ön nem érti!… Szörnyű tragédia: Gorcsev vagyok, orosz, és sem herceg, sem gárdatiszt – sóhajtott. – Európában minden orosz gyanús, ha nem herceg. Szüleim a világháború előtt költöztek Párizsba. Én már ott születtem. Atyám, a könnyelmű atya, ifjúkorában nem keresett kapcsolatokat a gárdával, egyszerűen nyomorgott és kivándorolt.

Ezt olyan siralmas arccal mondta, hogy Anette ismét nevetett.

– Ezen kacag? Tudja, milyen keserves sors, ha az ember nem herceg, és semmi köze nincs a gárdához? – Úgy mondta, mint aki nyomban sírva fakad. – Egy orosz háztulajdonos, cím és rang nélkül, kevesebb Párizsban a halaskofánál, mert csarnoki körben ismernek egy Nazosztyin grófot, aki balalajkázik. Mit szóljanak hozzám, akinek az atyja háztulajdonos volt, de semmi köze a testőrséghez, és még csak Raszputyint sem ölte meg? Kérem, hogy ezt ne terjessze, mert nagyon restellem…

– Maga profán ember! Mindenből tréfát csinál – felelte Anette, de nevetett.

– Igen? Hát akkor tudja meg, hogy oroszul sem tudok! Érti ezt a tragédiát? Szüleim mindig franciául beszéltek, hogy begyakorolják a nyelvet. Az első szerelmem örökre elhagyott, amikor egy varietében megkért, hogy fordítsam le a kozák népdalénekes Volga-dalát, és miután lefordítottam, kiderült, hogy az illető görög filmszínész, aki A víg özvegy című operettből énekelt betétszámokat… Ne kacagjon a tragédián, amely bosszúért kiált az égre az amerikai filmgyártás és a francia filmirodalom mételye ellen. Oroszul annyit tudok, hogy atyuska, bátyuska és öcsüke. Esetleg nénuska. Ez minden.

Később a leány, maga sem tudta, hogyan, de együtt sétált a fiatalemberrel azon a keskeny, lejtős ösvényen, amely a kaszinótól a pályaudvarhoz vezet, és egy kedves kis bodega is meglapul a fák között. Ebbe a bodegába betértek.

– Uram – mondta Anette –, ha az apám megtudja, hogy botrányt okozott a személyem körül, akkor majd felelősségre vonja.

– Ez esetben nyomban megkérném a kezét!… Nem is rossz ötlet. Akar a feleségem lenni?!

Anette ijedten nézte a fiút. Sajnos nagyon tetszett neki Gorcsev. De hát bolond ez, hiába!…

– Azt gondolta most, hogy bolond vagyok? Téved! Lehet, hogy komolyságom tán némi kívánnivalót hagy maga után, de bolond nem vagyok. Nyugodtan „igent” mondhat!

– De én nem is ismerem magát!

– Épp azért!

– Mondja, kérem… Ne vegye kíváncsiskodásnak a kérdést: mit csinált ön eddig?

– Sok mindent. Párizsban születtem, és könnyelmű atyám, akiről már említettem, hogy elmulasztott ifjúkorában kapcsolatokat teremteni a gárdával, vagy legalább megölni Raszputint, e felületesség miatt kénytelen volt kiskereskedést folytatni Párizsban.

– Miféle kiskereskedést?

– Olyan kiskereskedést, hogy gyalog vihette a nyakába akasztva. Édességeket árult az utcán. Én is hamar kenyérkereső lettem. Tizenhat éves koromban már segédoktatónak alkalmaztak egy sportiskolában.

– Innen a vívási tudomány?

– Igen. De én mindenhez értek. Voltam zongorista, matróz, tenisztréner, remekül vezetek autót, és kitűnően tőzsdézek…

Úgy érezte, hogy hívebb képet ad önmagáról, ha közben felteszi a monoklit. Rossz néven vette, hogy a leány ezért kineveti.

…Azután este lett. Sok mindent beszéltek még, és kint sétáltak a nagy teraszon, a kaszinó mögött. Azt hiszem, közben meg is csókolták egymást, de ez nem bizonyos. Annyi mindenesetre kétségtelen, hogy nagy szerelem lett az ügyből.

Ilyesmi előfordul két fiatal lény között. Még tengerparton is.

4

Miután Gorcsev elbúcsúzott a leánytól, a játékkaszinóba sietett. Elhatározta, hogy végez az intézménnyel: felrobbantja a bankot. Érthetetlen oknál fogva ő sem a robbantás sokszor bevált módját választotta: egy ekrazit- vagy dinamitbomba útján, hanem a rulett nevű szerencsejátéknál próbálkozott, a bank képletes értelemben vett felrobbantásával.

Egy órán belül kétszázezer frankot nyert.

Újabb egy órán belül úgy állt ott a kaszinóban, ahogy a Rangoon teherhajón elhagyta az állását: egyetlen fillér nélkül. Halkan fütyörészett.

Most mi lesz? Sajnos Anette-et csakugyan szereti. Hogy vegye el a lányt egy fillér nélkül? Lakberendezés és megfelelő életmód helyett nem ajánlhatja fel a romantika sokszor bevált, pótló hatását…

Kisétált a teraszra, ahol, ki tudja, miért, híres zeneszerzők és klasszikusok mellszobrait helyezték el, mintha ezeknek valami közük lenne a szerencsejátékhoz.

Váratlanul egy kísértetiesen ismerős embert pillantott meg. Régi, bő frakkban közeledett a kísérteties illető, fehér csokornyakkendőt viselt, és a nadrágja alázatos megrogyással borult a cipőjére, ahogy általában egy túl hosszú nadrág teszi az ilyesmit.

A frakk-kabát egészen bő volt, két szárnya hátul a kísértet sarkát verdeste. A film őskorában a vásznon szereplő diplomaták hordtak ilyen estélyi öltözéket.

Uram atyám! Ez Vanek!

– Halló! Mi van magával!

– Jó napot! – mondta a titkár bosszúsan.

– Szép kis dolog. Szerencsét próbáltam.

– És?

– Elúszott minden. Adjon kérem ezer frankot. – Nincs egy vasam sem, öregem.

– Vanek vagyok.

– Akkor hát: leégtünk, Vanek úr.

– De hiszen ön milliomos.

– Ugyan! Majd épp egy milliomos hagyja, hogy ön jóllakjék. Felmentem a szolgálat alól.

– Hogy képzeli? A havi fizetésemet megkaptam.

– De egy koldus nem tarthat titkárt.

– Ha megfizeti?

Kimentek a térre, a kaszinó elé. Vanek úr heves szemrehányásokkal illeti Gorcsevet.

– Ön könnyelmű ember!

– De Vanek úr!

– Csend! Nem volt joga hozzá, hogy eljátssza a jövő havi fizetésemet. A saját jövőjével könnyelműsködhet uram, más emberével nem!

– Igaza van. Most azt mondja meg, hogy honnan vette ezt a frakkot?

– Ha éppen tudni akarja, egy csónakmestertől kölcsönöztem. Tizennyolc év előtt ebben esküdött, és azóta is nagyon kíméli…

– Nem látszik a ruhán…

Odaértek az Hôtel de Paris-hoz, ahol Gorcsev a taxit hagyta. Legnagyobb meglepetésére az autó kormányánál ott ült a sofőr, aki bement egy percre a bankba, hogy pénzt váltson. Most megbékélten, édesdeden szunnyadt a megkerült jármű kormánya mellett.

Valami csodálatos telepátia révén felébredt, amikor Gorcsev a közelébe ért, és nagyot kiáltott:

– Uram!

– Mit üvölt?

– Ön a teljes napi bérösszeggel adósom! És ezenfelül tartozik nekem egy sárhányóval.

– Minek kellett magának egy sárhányó? – kérdezte Vanek szemrehányóan.

– A sárhányót nem vettem magamhoz. Behorpadt.

– Ez összesen négyszáz frank – folytatta a sofőr. – Itt van a huszonhétezer-hatszáz, és a jövőre nézve kikérem magamnak, hogy önhatalmúlag igénybe vegye a taximat.

És dühösen átadott egy csomó ezres meg százas bankjegyet Gorcsevnek. Ez volt az összeg, amit a bankban beváltott délelőtt.

Hallottak ilyet? Úgy álltak ott, mintha főbe sújtották volna őket. Vanek úr csuklani kezdett. Közben a goromba sofőr már begyújtott.

– Itt van ezer frank – mondta végül Gorcsev. – Ez a jutalma.

– Köszönöm – felelte a sofőr, és elautózott. Vanek úr felháborodva fordult a fiatalemberhez:

– Még most is dobálódzik az ezresekkel? Szégyellje magát! Okulhatott volna a történtekből!

És csúnyán szidta Gorcsevet…

– De Vanek úr, egy tisztességes megtalálónak csak jár ennyi jutalom?

– A jövőben tartózkodjék az ilyen adományoktól, még indokolt esetben is, amíg megfelelő tartalékkal nem rendelkezik.

– Rendben van. Pedig szerettem volna, ha megengedi, hogy két hónapi fizetését kiadjam, mert biztosítani akartam értékes szolgálatait; de ha úgy véli, hogy ne dobálóddzak a pénzzel…

– Mi? – Vanek úr idegesen forgatta a fejét, azután engedékenyen legyintett. – Na jó. Hát ezt kivételesen nem bánom.

– Köszönöm – felelte hálásan Gorcsev, és átadott nyolcezer frankot.

– Kérem… – mondta morózusan Vanek úr, és zsebre vágta a pénzt. – Remélem, ezután nem lesz oka megbánni, hogy alkalmazott. Most pedig menjünk vacsorázni…

– Már kiheverte a déli menüt?

– Ugyan kérem. Semmi bajom sem volt! – mondta fölényesen, és fehér mellényét lehúzta a torka tájékáról. Az alattomos, kemény ingmell, úgy látszik, csak erre várt, mert nyomban felszökkent, és az arcára tapadt, mintha Vanek úr feje egy doboz volna, amelyre visszahelyezték a fedelet. A frakk és tartozékai időnként úgy viselkedtek, mint fékezhetetlen bestiák, ha megrohanják a szelídítőjüket. Rövid, de izgalmas közelharc után azonban Vanek úr rendezte megdühödött ruhadarabjait, kivéve egy rosszindulatú, vérszomjas mellgombot, amely szívósan marcangolta, mivel, úgy látszik, feltette magában, hogy éjfélre eljut a mellcsonttól a lapockáig, ahol majd kiesik szépen a titkár hátából.

Gorcsev egyre jobban örült annak, hogy beszerezte Vanek urat. Nagy élvezettel nézte, ahogy ott állt szomorú frakkjában, mint egy óbudai nyári vendéglő tulajdonosa, akinél estére asztalt rendelt a walesi herceg és kísérete. Kézelői nagyobb kaliberűek voltak a kelleténél, ezért a kabátujjakat kályhacsőszerűen gömbölyű állapotba rögzítették, és csokornyakkendője lassú vándorútján elérte a fültő tájékát, ahol jelenleg megpihent. Az elszáradt lakkcipők orra fél körben felkunkorodott, deres, ritkult, de hosszú haja zilált volt a sok izgalomtól. Tömpe, széles orra, furcsa bajusza, csíptetője és sanyarú arca tökéletes összhangban alkalmazkodott a ruházatához. Azért, úgy látszott, örül az ünnepi külsőnek, mert megelégedett pillantással nézett végig önmagán:

– Mondaná még valaki, hogy ma reggel még teherhordó voltam?

– Aki így látja, az megesküszik rá, hogy ön egy kikapós panoptikumőr, aki éjszaka Bismarck viaszmásának frakkjában szórakozik, és hajnalban ismét felöltözteti a nagy államférfit.

– A frakk jó – intette le a titkár röviden és határozottan. – Ön nem mérvadó az úri divatot illetően. Menjünk vacsorázni.

– Foglaljon le egy asztalt. Azonnal jövök.

Az étteremben is megkülönböztetett figyelemben részesítették a panoptikumi frakkot, különösen amikor Vanek úr a szemüvegét is előhúzta a felső zsebéből, hogy az étlapot kellő elmélyüléssel tanulmányozza. Alapos ember volt. Előételtől a tésztáig, bortól az ásványvízig mindent megbeszélt.

– És előzőleg hozzon egy pohár vízben két teljes kifacsart citromot, mert savhiányban szenvedek.

– Rendben van.

– Nincs rendben, de itt nem tudtam gyógykezeltetni magamat.

Mielőtt a vacsorát tálalták, visszatért Gorcsev.

– Nyomban másképp érzem magamat, ha százezer frankom van – mondta. – Az ilyesmi fokozza a jó közérzetet.

– Honnan vett annyi pénzt?

– Gondoltam, amíg ön rendel, bemegyek rulettezni, és feldobom a vagyonomat a rouge-ra. Véletlenül nyertem. Az ilyesmit jó jelnek tartom, úgyhogy rajta hagytam az egészet.

– Könnyelmű ember! Hát hiába prédikálok önnek?!

– Belátom, hogy helytelenül cselekedtem, és nem teszem többé. De azért jelenleg örülök a pénznek, mert most már biztosítani tudom az ön szolgálatait kis híján októberig.

– Még ez sem menti könnyelműségét.

Közben megkezdték az ételek felszolgálását, és Vanek úr hosszú időre elnémult.

Gorcsev néhány üveg sört ivott. Szokott jó hangulata, a nyereség dacára, mintha cserbenhagyta volna.

Nagyon tetszett neki Anette Laboux kedves, gyerekes mosolyú arca, a hosszú, szépen ívelt szemöldökkel.

Szerelmes volt. Éspedig alaposan.

Vanek úr viszont evett. Ha ugyan evésnek lehet nevezni, amikor valaki a fogai teljes mellőzésével egészben nyeli le a táplálékot. Most éppen nekilát egy teljes pulykának, elszánt sóhajjal, mint ahogy egykor Dávid vethette magát újra a küzdelembe, egyetlen szamárállkapoccsal, a megmaradt filiszteusok ellen.

A titkár ugyan saját állkapcsára volt utalva e tusában, de azért keményen állta a sarat.

– Mi a teendő, Vanek úr, ha ön nyomban elájul? – kérdezte Gorcsev óvatosan.

A titkár előbb lenyelte szájából a fél pulykát, azután röviden közölte a legsürgősebb tennivalókat:

– Inget, gallért kigombolni, néhány percig szabad levegőn fektetni, esetleg mesterséges légzés, és tizenhat csepp koffein vagy kámfor.

Gorcsev feljegyezte a használati utasítást, és tovább ivott. Amikor Vanek úr az asztal alá esett, csak odanyújtotta a cédulát a pincérnek:

– Ezt végigcsinálni, azután Nizzába vele, Méditerranée Szálló.

Fizetett és ment.