részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Christoph Biermann: Football Hackers. Blink Publishing, an imprint of Bonnier Books, London, UK

Copyright © 2019 by Christoph Biermann

All rights reserved

Hungarian translation © Nimila Zsolt, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Fordította Nimila Zsolt

Szerkesztő Illés Róbert

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 013 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Birgitnek

„Mekkorát változott a labdarúgás!
Minden bonyolultabb lett benne…
de közben szebb is.”

Xabi Alonso

TARTALOM

Bevezetés

Előszó

Miért idegesítőek a vélemények és hibásak az ítéletek

A véletlenek hatalma

A kívülállók felemelkedése

Forradalom

Friss látásmód

Játékosmegfigyelés a digitális korban

Kognitív futball

A jövő stratégiái

További olvasmányok

Köszönetnyilvánítás

Mutató

BEVEZETÉS

Mindig is felnéztem Christoph Biermannra: ő magas, én pedig nem vagyok az. De a testmagassága óvatos becslésem szerint csak 4,83%-ban felel azért, hogy nemzedéke egyik kiemelkedő írójának tartják Németországban. Ha nem a legjobbnak.

Biermann 1960-ban született Krefeldben, és amíg a Bochumi Egyetemen tanult német és történelem szakon, teljesen beleszeretett a nem túl népszerű VfL Bochumba, egy olyan csapatba, amelyet a németek lekezelően a graue Maus (szürke egér) jelzővel illetnek. 25 éven át ott szurkolt a magukat „kiejthetetlenként” emlegető csapat szinte összes hazai meccsén (akik később inkább a „feljuttathatatlanok” lettek, mert 2010-2021-ig nem tudtak visszakapaszkodni a Bundesliga 2-ből). Azonban a Ruhrstadionban rendszeresen látott, legjobb esetben is csak közepes meccsek sem vették el a kedvét a labdarúgástól. Épp ellenkezőleg, Biermannt teljesen magával ragadta a sport misztikumba hajló magasztossága és hogy mi mindent látnak bele, különösen a játék (posztindusztriális) hátországában. „A labdarúgásban ráismerhetünk az egész világra, a Ruhr-vidéken még inkább, mint Németország bármely más részén” – írta a Wenn wir vom Fußball träumen (Álom a labdarúgásról) lapjain, amely kilenc zseniális, díjak sorát begyűjtő könyve közül a legszemélyesebb.

Mielőtt a labdarúgásról kezdett írni, Biermann egy bochumi magazin zenei szerkesztője volt, és később még egy kislemezt is kiadott kedvenc csapata tiszteletére. Az önironikus dalt („Deutscher Meister wird nie der VfL!”, vagyis „A VfL sosem lesz bajnok!”) egyszer még a stadionban is lejátszották, bár csak a még abszurdabb B oldali változatát, amelyben a refrént az optimistább „Csak a VfL lesz bajnok!”-ra írták át.

Újságíróként jóval nagyobbat alkotott. A szabadúszóként nagy feltűnést keltett Biermann nemsokára olyan neves lapok hasábjain publikálhatott, mint a Süddeutsche Zeitung, a Der Spiegel és az 11FREUNDE magazin, ahol eredeti meglátásait mívesen kidolgozott mondatokban, szenvedéllyel teli szavakkal osztotta meg olvasóival. Bár nem volt hajlandó szemet hunyni a sportot sújtó megannyi probléma felett, mégis elbűvölte a játék varázslata, ódivatú érzelmessége, a történelme és a történetei. Ráadásul kifejezetten jó a humorérzéke. Különösen német létére.

Ennél is sokkal fontosabb azonban, hogy Christoph azon ritka írók egyike, aki ugyanolyan őszintén szól olvasóihoz, mint amilyenek a témaválasztásai. Soha nem suhan át a számtalan következetlenség felett, hogy a narratíva úgy illeszkedjen az előzetes elképzeléseihez, mint egy jobb kapuskesztyű a kézre, és nem próbál jelentést keresni ott, ahol nincs. A labdarúgás leírásakor nem egy dolgot próbál megragadni, hanem a teljes valóságot: az elképesztően kifinomult ötletek és nevetséges sutaság, a világraszóló szenzáció és a mindennapos banalitás alig átlátható egyvelegét. Biermann elénk tárja a játék belső ellentmondásait és vele a saját érvein végighúzódó törésvonalakat.

Michael Lewis magával ragadó könyve, a The Undoing Project (Az eltörlés projekt), két izraeli közgazdászról szól, akik az emberi gondolkodás rendszerszintű hibáit tárják fel. Az egyik fejezetben megismerhetjük Daryl Morey-t, a Houston Rockets NBA-csapat vezérigazgatóját. Lewis azt írta, hogy Morey „tisztában van azzal, hogy milyen nehéz bármit is biztosan tudni. A saját döntéshozatali módszerét követve tudott a legközelebb kerülni a bizonyossághoz. Sosem hallgatott az első megérzésére. Saját definíciója szerint az az igazi kockafejű, aki annyira jól ismeri a saját elméjét, hogy képes bizalmatlan lenni vele szemben”. Biermann három évtizede ír a labdarúgásról, és ehhez nagyon hasonló krédót követ. Elénk tárja kételyeit, ami sokkal meggyőzőbbé és megbízhatóbbá teszi a meglátásait.

Első magyar nyelven megjelenő könyvében az adattudomány fenegyerekeinek laza hálózatát mutatja be, akik megszállottan dolgoznak azon, hogy a labdarúgást az eddigi konvenciókat megkérdőjelező számadatok sorával írják le. Gyanítom, hogy részben azért vonzották ezek a zseniális törekvések, mert ő maga már megtanulta szavakra fordítani a sportot. De túl szerény ahhoz, hogy ezt beismerje.

A Futballhackerek látszólag kódokról, algoritmusokról és statisztikai modellekről szól, de végső soron, mint minden korábbi művében, ezúttal is a szeretet a valódi téma. Igen, a labdarúgás iránti szeretete, de talán egy kicsit ennél is több: Biermann lelkesen próbálja megérteni, hogy mi zajlik ennek az egyszerű, őrült, kusza játéknak a felszíne alatt, és ennél is nagyobb örömet okoz neki, ha csodálatos felfedezéseit megoszthatja másokkal.

Raphael Honigstein

ELŐSZÓ

KEZDŐDIK A KALAND

2011 kora nyarának egyik estéjén könnyes szemmel ültem a Wembley-ben. Teljesen magával ragadott a pillanat nagyszerűsége. Négy évtizeddel azután, hogy először tettem be a lábamat a stadionba, a Bajnokok Ligája-döntő minden egyes pillanatával erősödött bennem a meggyőződés: még sosem láttam ennyire jó meccset. Az akkor Sir Alex Ferguson által irányított Manchester United nagyon jól játszott Pep Guardiola FC Barcelonája ellen, de esélyük sem volt a győzelemre. A katalánoknak fantasztikus játékosaik voltak, elsősorban Lionel Messi, a meccs embere. A Manchester Unitedban is volt néhány kiváló játékos, de az egyes szereplők tudása háttérbe szorult a Barcelona kollektív varázslata mellett. A szezon legnagyobb meccseit a labdarúgás ünnepévé változtatták, ahol a sport új szintre lépett. Pep Guardiola egy páratlanul tökéletes, módszeresen kidolgozott tervvel hozta felszínre játékosai zsenialitását. Lehet, hogy a Manchester United csak 3–1-re kapott ki aznap este, de valójában összehasonlíthatatlanul gyengébbek voltak.

A Barça játéka előre megírt forgatókönyvet követett, mégis könnyed volt és kötetlen, játékos és elegáns. Nem szorította szűk korlátok közé a játékosokat, hanem keretet adott nekik, amelyben kiteljesedhetett a kreativitásuk. Bármennyire is újnak tűnt az elképzelés, a gyökerei egészen az 1960-as évek Hollandiájába nyúltak vissza, amikor Johan Cruyff az Ajax Amsterdamban játszott, és először hallott a csapat későbbi sikereinek egyik katalizátorává vált Totaalvoetbalról, vagyis a totális futballról. Cruyffre olyan nagy hatással volt ez a gondolkodásmód, hogy magával vitte a Barcelonába is, ahol továbbfejlesztette a labdarúgással kapcsolatos alapelveit, és jelentős befolyást gyakorolt a klub tehetséggondozási programjaira.

2017 nyarán ismét Londonban jártam, és ezúttal nem egy elragadtatottan éljenző emberekkel teli stadionban kötöttem ki, hanem egy közösségi munkatér Temzére néző konferenciatermében. Körülöttem fiatalok dolgoztak digitális projekteken, láthatóan ügyelve arra, hogy teljesen őszintének és rendkívül nyugodtnak tűnjenek. A kávé jó volt, ingyenes, és nem sokkal később már a monitorokon figyeltem egy csodálatos házasság kibontakozását. Több különböző kamera nézőpontjából figyelhettem egy meccset, mintha egy teljes közvetítőkocsit préseltek volna be egyetlen laptopba. A meccs felvétele mellett a játékból szerzett mindenféle adatot elő lehetett hívni, amelyeket az adatkezelő cégek megfigyelői vagy a nyomkövető rendszer hőkamerái gyűjtöttek. A pályán történő minden egyes eseményt, mozdulatot és akciót lemértek és számba vettek. Kép és adat olyan zökkenőmentesen illeszkedett egymáshoz, ahogy még sosem láttam labdarúgómeccs alatt.

A szoftvert eredetileg a Formula 1-hez fejlesztette az SGB nevű cég, amely a csapatok felével működik együtt. A Formula–1 a világ technológiai szempontból legfejlettebb sportja. Minden egyes autóba több tucat érzékelőt építenek be, és futamonként közel 10 terabájtnyi adat keletkezik. A versenynapokon 200 szakember értelmezi a beözönlő adatokat, a pályán látott minden egyes manővert előre kiszámítják és kielemzik. 2014 őszén az SGB demonstrációt szervezett az Abu-dzabi Nagydíj során, hogy bemutassa a szoftvert az Emirátus uralkodócsaládjának, akik egyben a Manchester City tulajdonosai is. Ők akkor egy hasonló programot kértek a labdarúgás elemzésére, és az SGB azonnal nekilátott a szoftver fejlesztésének, amelyet elképedve bámultam 2017-ben, egy ablaktalan konferenciateremben.

Nyolc évvel ezelőtt azt írtam a mostani könyvem elődjében, a Die Fußball-Matrixban, hogy „a labdarúgás a számok játékává vált”. Akkor még valóban úgy éreztem, de nem volt teljesen igaz. Akkor még nem. Akkor alakult ki bennem ez a téves benyomás, amikor először leültem tanulmányozni a topligás mérkőzések adataival teli oldalakat. Rögzítettek minden lövést és passzt, minden sprintet és sok minden mást. De volt egy kis bökkenő: nem volt összefüggés a számok és a meccsek között.

Ott, Londonban döbbentem rá, hogy tényleg kezdetét vette a forradalom. Nemcsak az adatok mennyisége ugrott meg, hanem képessé váltunk értelmezni azokat, hála a számítógépes szakembereknek és statisztikusoknak, akik a labdarúgás szakértőinek iránymutatásával estek neki az adatoknak. Még nem sikerült végleges, közérthető formát adni neki, de a tudás már elérhető és ránk vár. Aki figyelmen kívül hagyja, csak magát hibáztathatja. Tetszik vagy sem, a sport digitális fordulóponthoz ért.

2017 tavaszán kompra szálltam, hogy Izlandról Vestmannaeyjar szigetére utazzak a viharos Atlanti-óceánon át. Heimir Hallgrímssonnal volt találkozóm, a legkisebb lélekszámú ország válogatottjának szakvezetőjével, amely valaha kijutott a világbajnokságra. Hallgrímsson ódon laptopjának hangosan kerregő merevlemezén nem futottak a Londonban látottakhoz hasonló ultramodern elemzőeszközök. A legtöbb játékosa nem játszik topklubokban, és nem találkozni velük a Bajnokok Ligájában. A válogatott turistaosztályon utazik a vendégszereplésekre. Hallgrímsson körbevitt az apró szigeten, ahol akkoriban fogorvosként is dolgozott, amikor ideje engedte. (És eltávolított némi fogkövet a fogaimról, de ez már egy másik történet.) Másnap a fővárosba, Reykjavíkba mentünk, hogy megnézzünk néhány ifjúsági csapatot munka közben. Hallgrímsson legalább annyit taníthat a labdarúgásról, mint Pep Guardiola, csak eltérő megközelítésből. Kevésbé tehetséges játékosokkal és jóval kevesebb erőforrással kellett eredményeket elérnie, így a maximumot kellett kihoznia abból, ami rendelkezésre állt. Sikeresen azonosította a legkisebb előnyt is, amit megragadhat a csapatával.

Mint utóbb kiderült, felismert egy előnyt, amely később kulcsfontosságúvá vált a csapata számára. Ő is a könyvben bemutatott szokatlan hősök egyike. Lesz itt hivatásos szerencsejátékos, aki megvette gyerekkorának kedvenc klubját, és német-amerikai pszefológus, aki vezérigazgató lett a labdarúgás világában, egy északír banki alkalmazott, aki zseniális elemzést írt a Borussia Dortmundról, és egy Bundesliga-klub ápolatlan, borostás játékosmegfigyelője, akit hét számjegyű fizetésért igazolt le az Arsenal FC. Megismerhetünk egy kissé szeszélyes edzőt, aki a statisztikákra fittyet hányó focit játszat csapatával, és két korábbi hivatásos játékost a Bundesligából, akik a labdarúgás tudományos oldalával kezdtek foglalkozni.

Nem kifejezetten azért vágtam neki az útnak, hogy találkozzak ezekkel a kivételes, makacs és bolondos karakterekkel, de elkerülhetetlenül egymás útjába sodródtunk egy többé-kevésbé feltérképezetlen terepen járva. Könnyű felismerni őket. Mindig több kérdésük van, mint válaszuk, és csak azután hajlandók elmagyarázni, hogyan működnek a dolgok, hogy ők maguk is tisztába jöttek vele. Mind javíthatatlan kalandozók, és a kaland még csak most kezdődik. Mindannyiukat ugyanaz a küldetéstudat hajtja, mint Heimir Hallgrímssont. Előnyt akarnak szerezni. Az újdonság az, hogy mindezt az adatok és a digitalizáció jelentette új lehetőségek segítségével próbálják elérni.

A Barcelona 2011-es játékához hasonló magas szintű labdarúgás ma is le tud nyűgözni, de közben hallom a digitális korszak sziréndalát. De őszintén szólva mindig az esélytelenebb csapatokhoz vonzódtam, különösen azokhoz, amelyek ravasz elszántsággal játsszák a szerepüket. Ők azok, akik felforgatják a rendszert, és próbálják a maguk javára fordítani – ők a futball hackerei.

Tudtomon kívül épp ilyen felforgatók után kutattam, amikor a világ legnagyobb sportanalitikai konferenciájára utaztam Bostonba, vagy egy parányi dán futballklubhoz, hogy elbeszélgessek egy hamburgi energiaszolgáltató alkalmazottjával, aki egy kevéske információ alapján döbbenetesen pontos értékelést nyújtott a játékosok teljesítményéről.

Nyolc évvel ezelőtt ezt írtam: „Az adatok egy jelenleg is zajló forradalom részei, amelyek a vélemények játékát a tudás játékává formálják.” Ez a mondat akkoriban inkább a reményeimet fejezte ki. Már akkor is falra másztam a véleményektől. Önkényesek voltak és tetszőlegesen felcserélhetők. De akkor még nem sokat tudtam arról, hogy mi, emberek milyen abszurd módon alakítjuk ki ítéleteinket… a labdarúgásban és azon túl. Éppen ezért a könyv azzal is foglalkozik, hogyan alakíthatjuk át és javíthatjuk a gondolkodásunkat a játékról, ami nekünk, szurkolóknak éppúgy hasznunkra lehet, mint a klubok döntéshozóinak.

A labdarúgás jövőjét nem azok írják, akik a legjobb adatokkal rendelkeznek, hanem azok, akik a legjobb következtetéseket tudják levonni a kapott információkból. Ebből a szempontból nagyon is hasonlít a labdarúgás az élet más területeire.

Ez a könyv először 2018 tavaszán jelent meg Németországban. A mostani kiadás frissített tartalommal és új fejezetekkel bővült. A puszta tény, hogy jelentős módosításokra volt szükség, világosan jelzi, milyen nyaktörő sebességgel fejlődik ez a szakterület. A futballhackerek fáradhatatlanul dolgoznak.

Berlin, 2019. március

MIÉRT IDEGESÍTŐEK A VÉLEMÉNYEK ÉS HIBÁSAK AZ ÍTÉLETEK

Két profi labdarúgó úgy érzi, hogy hibásan értékelik a képességeiket. Kitalálják, hogyan lehetne más módon tekinteni a játékra. És: miért vagyunk mind hajlamosak a megerősítési torzításokra és értékeljük túl az eredmények fontosságát.

IGAZSÁGOT VEDAD IBISEVICNEK

2011 őszén, egy hétfő estén találkoztam először Stefan Reinartz-cal. A Bundesligában szereplő Bayer 04 Leverkusen középpályása akkor 22 éves volt, és még a németektől megszokott pontossághoz képest is kicsit korábban érkezett. Egy kölni élő rádióműsorba voltunk hivatalosak. De előtte szeretett volna megvitatni velem valamit.

Ha valaki nem ismeri eléggé Reinartzot, gyakran feszélyezve érezheti magát a társaságában. Néha teljesen érzelemmentesnek tűnik. Aztán amikor megemeli az egyik szemöldökét, egy csapásra felsejlik a kifejezéstelen felszín alatti humoros, kifejezetten vicces személyiség. De akkor ezt még nem tudtam. Ez az elég magas fickó úgy állt előttem, mint ügyész a vádlott felett. Kezében a vádirat: a Bundesliga-meccsek kivágott játékososztályzataival teli mappa, amelyekhez hasonlók minden hétvégén megjelennek világszerte az újságokban és a témával foglalkozó weboldalakon.

A csendes sértettség légkörét árasztva kihalászott néhány oldalt, és takarosan elrendezte őket előttem az asztalon. A Kölner Stadt-Anzeiger, egy kölni napilap 6-ból 2-esre értékelte Renato Augusto, Reinartz akkori brazil csapattársának teljesítményét az SC Freiburg elleni mérkőzésen. (Németországban a labdarúgók értékelése olyan, mint az iskolai osztályozás, az 1 a „nagyon jó”, a 6 pedig az „elégtelen”.) Ugyanakkor a kicker, Németország legrégebbi és legelismertebb labdarúgó-magazinja és a Bild is 5-ösre értékelte Augustót („elégséges”). Ha iskolás gyerekről lett volna szó, veszélyben lett volna a következő osztályba lépése.

A lényeg, hogy óriási szórást mutattak a teljesítményével kapcsolatos értékelések:

Kölner Stadt- Anzeiger

Sport1

Rheinische Post

kicker

Bild

2

2,5

4,5

5

5

Hasonló volt a helyzet Vedad Ibisevic csatárral ugyanazon a hétvégén. A TSG 1899 Hoffenheimben mutatott, Werder Bremen elleni teljesítménye alaposan megosztotta a média képviselőit. Egyesek szerint egész jó volt, mások szerint meglehetősen pocsék.

Westdeutsche Zeitung

Sportal

Sport1

kicker

Bild

2

3

3,5

4

5

Reinartz több hasonló példát is bemutatott. Mind ugyanazt az egyszerű kérdést vetették fel, és nagyon szeretett volna választ kapni rá a sok összezavarodott kollégája nevében. „Hogyan jöttek ki ezek a számok?”

Ez volt vádbeszédének kezdősora. Ott motoszkált bennem a gyanú, hogy tökéletesen tisztában volt a válasszal. Szabadkozva elkezdtem magyarázni, hogy a legtöbb újságíró már akkor nekilát az írásnak, amikor a meccs még javában zajlik. Nem várható el tőlük, hogy minden részletet pontosan ki tudjanak értékelni. Ha a cikk mellett az osztályzatokat is rájuk bízták, akkor jobb híján egy-két nagy akció és esetleg a tévében látott visszajátszások alapján pontozták a játékosokat. De ha lett is volna elég idejük, hogyan várhatnánk el tőlük, hogy pontos osztályzatot adjanak mind a 22 játékosnak? Mivel az újságíróknak fogalmuk sincs, hogy mi hangzik el a meccs előtt az öltözőkben, ezért nem tudhatják, hogy egy hátvéd azért vett részt ritkán a támadásokban, mert rossz formában volt, vagy mert az edző arra utasította, hogy ne lépje át a felezővonalat. Azt is elárultam neki, hogy a riporterek néha a sajtópáholy kollektív bölcsességét hívták segítségül, például ilyen kérdésekkel: „Reinartz: 3-as vagy 4-es?”

És persze nem zárhatjuk ki azt a lehetőséget sem, hogy a riporternek halvány fogalma sem volt az egészről. Arról nem is beszélve, hogy egyeseknek hátsó szándékaik is lehettek: nagylelkűek voltak azokkal szemben, akik súgtak nekik az öltözőben történtekről, vagy megbüntették azokat, akik nem működtek együtt, vagy (még kimondani is szörnyű) más újságírókkal álltak szívesebben szóba. Ez már egy eltűnőfélben lévő gyakorlat volt. De előfordult.

Magyarán, enyhítő körülményeket soroltam a vádlott-társaim nevében. Reinartz megértőnek tűnt, ha nem is túl elégedettnek. Érdekes módon a játékosok osztályozásának ötletét mint gyakorlatot nem ellenezte. Sőt, úgy gondolta, hogy az értékelés a szakmai munka természetes része. Tízévesen került a Leverkusenhez, és 16-tól 21 éves koráig az összes korosztályos válogatottban játszott. A fiatal játékosoknak hozzá kellett szokniuk, hogy napi szinten kiértékelik őket. Elég jó volt az edzéseken ahhoz, hogy pályára küldjék a hétvégén? Elég jó volt a teljesítménye ahhoz, hogy felkerülhessen a következő, idősebb korcsoportba? Számtalanszor látta, hogy elküldték a csapattársait, mert túl lassúak voltak, túl kicsik, technikai hiányosságaik voltak, nem volt megfelelő a taktikai gondolkodásuk, vagy nem bírták a mentális nyomást. Még az U20-as és U21-es válogatottban játszók egy része sem jutott el élvonalbeli csapatokig.

Aki igen, annak pedig még nehezebbé vált az élete. Jobb volt a posztriválisánál a Bundesliga-csapatában? Versenyképes volt az ugyanabban a pozícióban játszó összes többi német játékoshoz képest, volt esélye bekerülni a válogatottba? Vagy lehet, hogy jobb lett volna, ha a középpálya helyett a védelemben játszik?

Reinartznak ezzel semmi gondja nem volt. Teljesen más okból foglalkozott a sajtótól kapott osztályzatok kérdésével. Ha úgyis folyamatosan ítélkeznek felette, szerette volna, ha ezt objektíven és igazságosan teszik. Mind kiderült, ő mindkettőt fontosnak tartotta.

Kár lett volna tagadni, hogy a legtöbb újságíró bűnös a felhozott vádpontokban. A kiosztott osztályzatoknak nem volt objektív alapja, így nem lehetett állítani, hogy igazságosak lennének. Szerencsére Reinartz elég engedékeny ügyésznek bizonyult.

Tartottuk a kapcsolatot, időnként beszélgettünk telefonon, és fura helyeken futottunk össze: ritkaságszámba mennek azok a labdarúgók – vagy akár egykori labdarúgók –, akik sportanalitikai konferenciákat látogatnak.

Két évvel a rádióműsoros találkozásunk után Reinartz ismét kapcsolatba lépett velem. Lenne-e időm kávézni velük, hogy megvitassanak velem valamit? Az „ők”, mint kiderült, Reinartz és a korábbi leverkusenes csapattársa, Jens Hegeler volt, aki akkor a Hertha BSC-ben játszott, majd 2017-ben a Bristol Cityben folytatta. Reinartz is akkor váltott klubot, a Leverkusenből az Eintracht Frankfurtba igazolt. Egy hideg téli napon találkoztunk egy berlini kávézóban. A beszélgetés hamar meglepő fordulatot vett, amikor elkezdtek faggatni arról, hogy miként használják fel a labdarúgásban a meccsek adatait. Ennél is jobban érdekelte őket, hogy léteznek-e specifikus adatkészletek az eredmények előrejelzésére. Akik többet futnak vagy sprintelnek, jobban passzolnak vagy többször rúgnak kapura, gyakrabban nyernek meccseket?

Reinartz és Hegeler gyakran hallotta az edzőket ilyesmikről beszélni a csapat előtt. Azt bizonygatták, hogy a három pont megszerzéséhez muszáj „többször szerelni az ellenfélnél”, mások a futás mennyiségét vagy sebességét hangsúlyozták, volt, aki pedig a gyors passzolásban látta a siker zálogát.

Én csak azt tudtam elmondani nekik, amit már eleve tudtak. Természetesen nem származott hátrányuk abból, ha többet futottak, jobban passzoltak vagy gyakrabban lőttek, mint az ellenfél, de az én tudomásom szerint statisztikailag ezen paraméterek egyike sem garantálta a győzelmet. Magyarán, ha egy edző ezt bizonygatta nekik, szamárságokat beszélt.

Reinartz és Hegeler elégedettnek tűnt a válaszommal, és rátértek a valódi okra, amiért meghívtak erre a beszélgetésre. Mindketten ugyanarra a következtetésre jutottak a labdarúgás statisztikái kapcsán. Ha a meglévő adatok alapján nem lehet megállapítani egy csapat nyerési esélyeit egy adott meccsen, új és jobb adatokra van szükség. Az ötletük látszólag nagyon egyszerű volt: összeadták a meccs során átjátszott játékosok számát. Az előzetes eredményeket átadták elemzésre egy sportanalitikusnak, és mindketten beszálltak a tanulmány finanszírozásába. Ahogy látni fogjuk, ez az újszerű ötlet elég jelentős folyamatokat indított be.

Lenyűgözött, hogy két aktív profi labdarúgó elkötelezte magát amellett, hogy forradalmasítsák a játék elemzését új adatok segítségével. Erről persze eszembe jutott a korábbi eset, amikor Reinartz az osztályzatokra panaszkodott. Az igazságérzetük hajtotta őket, amikor ennyi energiát és időt fektettetek a játékosok értékelésének hatékonyabbá tételébe.

Plusz elegük volt a marhaságokból, amiket az edzők szájából hallottak. Stefan és Jens a játékosok azon kis csoportjához tartozik, akik nem csak a lehető legjobban szeretnének játszani, hanem valóban meg is akarják érteni a sportot. Egyeseken látszott, hogy szinte biztosan edzőként vagy sportigazgatóként folytatják az aktív karrierjük után, de korábban sosem találkoztam labdarúgóval, akit ennyire érdekelt volna az analitika.

A 2016-os Európa-bajnokságon a tévénézők már láthatták is a gyakorlatban, amit Reinartz és Hegeler három évvel korábban felvázolt nekem, és ami azóta működőképes modellé terebélyesedett. Kitalálták, hogyan lehet számszerű értéket rendelni a hatékony passzoláshoz és cselezéshez: megszámolták, hogy hány ellenfelet (konkrétan védőt) iktatott ki a labda sikeres kapu felé mozgatása. Az új metrikát „Packing”-nek nevezték el – ez egy angol-német hibrid kifejezés, ami játékosan utal a packen szóra, és a sport összefüggésében egyfajta szleng valakinek a megverésére.

Mindenki számára váratlanul Mehmet Scholl tévés szakértő milliók előtt hivatkozott az új Packing-metrikára. Schollt, aki korábban megnyerte a Bajnokok Ligáját a Bayern Münchennel, lenyűgözte a koncepció, és rendkívül lelkesen, bár kissé esetlenül alkalmazta, hogy a franciaországi Európa-bajnokságról adott elemzéseit statisztikailag is alátámassza. Nem igazán jött össze. Scholl olyan szinten leegyszerűsítette az elgondolást, hogy már nem nyújtott érdemi betekintést, csak banális megállapításokat. Lehet, hogy alaposabban el kellett volna magyarázni a mögötte húzódó alapelveket. Mindenesetre a Packing csak összezavarta a nézők többségét, ami nagy kár, mert a megfelelő használatának sok előnye lehet. De a hagyományosabb gondolkodású focirajongók szemében Scholl balul elsült kísérlete, hogy furcsa passzolási számok fényében értelmezze az eredményeket, jól illeszkedett abba a nagyobb, nem túl szerencsés trendbe, hogy öntelt, tudálékos alakok feleslegesen túl akarnak bonyolítani egy alapvetően egyszerű játékot.

A labdarúgás egyik legvonzóbb tulajdonsága, hogy mindenkinek lehet véleménye. Kicsit másként fogalmazva: a labdarúgás azért is ilyen sikeres, mert mindannyian ítélkezhetünk a meccsek és a játékosok felett. A játékososztályzatok azért olyan népszerűek, mert lehetőséget nyújtanak ezek összehasonlítására a saját benyomásainkkal. Manapság mind az esküdtszék tagjai vagyunk, folyamatosan osztályozzuk az embereket és teljesítményüket a valóságshow-kban és a médiában. Nem kell közvélemény-kutatást végezni a közönség gondolatainak megismeréséhez. Mindenki kíváncsi mindenki véleményére szó szerint minden kérdésben. A Facebook, az X (a korábbi Twitter) és az Instagram virtuális bíróságokká váltak, ahol napi 24 órában zajlik a közvélekedés tárgyalása.

A labdarúgás az érzelmek játéka, csak ritkán kap teret a racionális párbeszéd. A véleményeket jellemzően érzelmekre, és nem tényekre alapozzák. Általában piedesztálra emelik azokat, akik megszerzik csapatuk győztes gólját, és átkozzák azt, aki súlyos hibát vét. De a labdarúgás nem pusztán egy csodálatosan egyszerű, érzelmekkel teli játék. A háttérben rendkívül összetett, és minél közelebbről vizsgáljuk, ez annál nyilvánvalóbbá válik.

Az idő múlásával nemhogy könnyebbé, hanem egyre nehezebbé vált számomra a játékosok megfelelő értékelése. Pedig épp az ellenkezőjének kellett volna történnie, hiszen több száz élvonalbeli meccsen volt szerencsém ott lenni, sok izgalmas edzővel találkoztam, remek sportigazgatókkal és érdekes játékosokkal. Testközelben figyelhettem meg, hogyan szélesedik és mélyül a labdarúgással kapcsolatos tudásanyag. Az a benyomásod, hogy mindenki folyamatosan új dolgokat tud meg a játékról, és próbálja alaposabban megérteni azt. A nagy kérdés: mihez kezdünk mindezzel a tudással?

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License