A kormányzó halála

Japánból fordította: Mayer Ingrid

Murakami Haruki

A kormányzó halála

Második könyv

Geopen Könyvkiadó

2023

A mű eredeti címe:

Kisidancsó gorosi

Dai nibu: Ucurou metafá hen

Copyright © 2017 by Haruki Murakami

All rights reserved.

Hungarian translation © Mayer Ingrid, 2020

Az eredetivel egybevetette: Ikematsu-Papp Gabriella

33

Legalább annyira szeretem
a szemmel látható dolgokat,
mint a láthatatlanokat

Végül vasárnap is szép, tiszta idő volt. A szél sem fújt igazán, és az őszi nap fényében a hegyoldalon szinte szikráztak a fák tarkára színeződő levelei. Kis, fehér begyű madarak repkedtek ágról ágra, piros bogyókat csipegetve. A teraszon ültem, és gyönyörködtem a látványban. A természet szépsége mindenkié, legyen akár gazdag vagy szegény. Mint az idő… Ja mégsem, az idővel más a helyzet. Azt hiszem, a jómódban élők pénzen vásárolnak pluszidőt.

Egészen pontosan tíz órakor kapaszkodott fel a lejtőn a ház elé a világoskék Toyota Prius. Akikava Sóko vékony, bézs színű, garbónyakú pulóvert viselt, halványzöld, szűk pamutnadrággal. A nyakában diszkrét aranylánc csillogott. A haja tökéletesen befésülve, akárcsak a múltkor. Szép ívű nyakszirtje ki-kivillant a fürtjei mögül. Ma nem retikül volt a kezében, hanem egy szarvasbőr táska a vállán. Lábán barna vitorláscipő. Nem feltűnő, de annál gondosabban összeválogatott öltözék. És a mellének valóban szép formája volt. Az unokahúga szerint pedig „nincs is kitömve”. Le is nyűgöztek engem ezek a domborulatok – természetesen csak esztétikai értelemben.

Akikava Marie egyenes szárú, kifakult farmert és fehér Converse tornacipőt viselt, éles ellentétben a múltkori jókislányos összeállítással. A nadrágot itt-ott (persze szándékos és figyelmesen tervezett) szakadások tarkították. Felülre vékony, szürke, kapucnis széldzsekit vett, és erre még egy bélelt kockás inget is felvett, amilyet a favágók hordanak. Melle továbbra sem volt. Viszont változatlanul morcos képet vágott. Mint a macska, amelyik elől elhúzták az ételt.

Most is teát főztem a konyhában, és bevittem a nappaliba. Aztán megmutattam nekik azt a három vázlatot, amit a múlt héten rajzoltam. Akikava Sókónak tetszettek.

– Olyan élethű mind a három! Sokkal jobban visszaadják az igazi Mariét, mint a fényképek.

– Megkaphatom őket? – kérdezte tőlem a lány.

– Persze, neked adom – feleltem. – De majd csak akkor, ha elkészült a festmény. Addig még nekem is szükségem lehet rájuk.

– Micsoda dolog… Tényleg nem bánja, ha elkéri öntől? – aggodalmaskodott a nagynéni.

– Egyáltalán nem – feleltem. – Nekem már nemigen lesznek jók semmire, ha befejeztem.

– Ebből az egyiket felhasználja majd a képhez? – érdeklődött Marie.

– Nem, egyiket sem – ráztam meg a fejem. – Ezt a három rajzot tulajdonképpen azért készítettem, hogy térbelileg megértselek téged. A vásznon majd máshogy foglak ábrázolni.

– Akkor a tanár úr fejében már benne van, hogy pontosan hogy fog kinézni a képem?

– Nem, az azért még nincs ott – csóváltam a fejem. – Azt majd most fogjuk kigondolni kettesben.

– Térbelileg megérteni engem? – ismételte.

– Igen – mondtam. – A vászon fizikailag csupán egy egyszerű sík, de a képet attól még térben kell ábrázolni. Ez világos, nem?

Marién látszott, hogy nagyon gondolkodik. Gyanítottam, hogy a melle méretére asszociálhatott a „térbeli” kifejezésről. Merthogy tényleg a nagynénje vékony pulóvere alatt domborodó, szép formájú keblekre pillantott, mielőtt rám nézett volna.

– Hogy lehet megtanulni ilyen szépen rajzolni?

– Vázlatot?

– Vázlatot, krokit, ilyesmiket – bólintott Akikava Marie.

– Gyakorlás kérdése. Minél többet gyakorolsz, annál ügyesebb leszel.

– Szerintem sokan hiába gyakorolnak, nem segít rajtuk.

Igaza volt. Én a képzőre jártam, de egy rakás évfolyamtársam volt, akik hiába igyekeztek, egy kicsit sem fejlődtek. Akármennyire is kapálózunk, az ember sorsát nagyban meghatározzák a veleszületett adottságok. Viszont ebbe inkább nem mentem bele, mert túlságosan messzire vitte volna a beszélgetést.

– Igen, de ez nem azt jelenti, hogy nem kell gyakorolni. Vannak olyan adottságaink és tulajdonságaink, amelyek felszínre sem kerülnek, ha nem gyakorlunk.

Akikava Sóko helyeslően bólogatott. Akikava Marie kissé félrehúzta a száját, mint aki hiszi is meg nem is.

– Te szeretnél ügyesen rajzolni, igaz? – kérdeztem a lánytól.

– Szeretem a szemmel látható dolgokat – bólintott. – Legalább annyira, mint a láthatatlanokat.

Belenéztem a szemébe. Valami egészen különös fény csillogott benne. Abból ugyan egy szót sem értettem, hogy pontosan mit is akart mondani, viszont annál jobban érdekelt ez a fény a tekintetében.

– Nem mindennapi hozzáállás, az biztos – szólt közbe Akikava Sóko. – Olyan, mint egy találós kérdés.

Marie nem válaszolt neki, csak csendben figyelte a saját kezét. Amikor kisvártatva felnézett, már nem volt ott a szemében az a különös szikra.

Bementünk a műtermembe Akikava Mariével. Akikava Sóko elővette a táskájából a múlt heti vaskos zsebkönyvét – legalábbis ránézésre azt, és a kanapén hátradőlve olvasni kezdte. Láthatóan magával ragadta a történet, így tényleg érdekelt, hogy miféle könyv lehet, de megálltam, hogy rákérdezzek a címére.

Mariével ugyanúgy két méter távolságra ültünk le egymással szemben, mint korábban. Annyi volt a különbség, hogy előttem egy festőállvány állt, vászonnal. Vártam, még nem vettem kézbe ecsetet és festéket. Felváltva vizslattam Mariét és az üres vásznat, és azon járt az eszem, hogyan is kellene a lányt „térbelileg” odavarázsolnom. Szükségem volt hozzá egy történetre. Mert nem elég az alakját lerajzolni úgy, ahogy van. Abból még nem lesz műalkotás, maximum egy jól sikerült karikatúra. Első és legfontosabb feladatom az volt, hogy megtaláljam a történetet, ami ide kívánkozott.

Ültem a kisszékemen, és hosszasan szemléltem Akikava Marie arcát. Ő az ebédlőszéken ült, és nem kapta el a tekintetét. A szempillája sem rezdült, egyenesen a szemembe nézett. Ha nem is volt kihívó, azért a tekintetéből ki lehetett olvasni az elhatározást, hogy esze ágában sincs meghátrálni. Az ő esetében a szabályos babaarc teljesen félrevezeti az embert, mert valójában nagyon határozott egyéniség. Pontosan tudja, hogy mit miért csinál. Ha meghúz egy egyenes vonalat, nem fogja egykönnyen bekanyarítani.

Alaposabban megnézve volt valami a szemében, ami Mensikire emlékeztetett. Ezt már korábban is éreztem, de újfent megdöbbentett a hasonlóság. Az a rejtélyes szikra, amelyet talán leginkább „fagyos láng”-nak neveznék. Noha forróság van benne, egyúttal a végtelenségig higgadt a fénye. Azok a ritka drágakövek jutottak eszembe róla, amelyek belülről izzanak. Volt benne valami parancsoló kifelé, ugyanakkor egy befelé irányuló törekvés is a beteljesülésre, a két erő pedig látványosan egymásnak feszült.

Persze lehet, hogy csak azért éreztem így, mert korábban végighallgattam már Mensiki vallomását a titkáról, miszerint elképzelhetőnek tartja, hogy Akikava Marie az ő édes gyermeke. Lehet, hogy csak emiatt próbáltam valami közöset találni bennük tudat alatt.

Mindenesetre ezt a különös szemvillanást valahogy bele kellett rajzolnom a képbe. Mint Akikava Marie arckifejezésének meghatározó elemét. Mint azt a valamit, ami megtöri szabályos vonásait. Csakhogy még nem jöttem rá, mi lesz az a kontextus, amivel bele tudom illeszteni a képbe. Ha nem sikerül megoldanom, csak egy sima, hűvös ékkő lesz belőle, semmi több. Vajon miből jött létre ez a belsejében izzó hőforrás, és hová tart? Ezt meg kellett tudnom.

Negyedóráig néztem farkasszemet felváltva az arcával és a vászonnal, aztán feladtam. Félretoltam az állványt, és mélyeket lélegeztem.

– Beszélgessünk valamiről – szólaltam meg.

– Jó – felelte. – Miről?

– Szeretnélek egy kicsit jobban megismerni, ha nem bánod.

– Például?

– Mondjuk milyen ember az apukád?

– Fogalmam sincs – fintorodott el.

– Nem szoktatok beszélgetni?

– Hát alig találkozunk.

– Mert túl sokat dolgozik?

– Nem igazán tudom, mit csinál – mondta. – De szerintem én nem érdeklem annyira.

– Nem érdekled?

– Azért passzolt le a nagynénémnek.

Nem tettem különösebb megjegyzést ezzel kapcsolatosan.

– És az anyukádra emlékszel? Ugye hatéves voltál, amikor meghalt?

– Őt valahogy csak foltokban tudom felidézni.

– Hogyhogy foltokban?

– Egyetlen pillanat alatt tűnt el a szemem elől. És akkor még nem értettem, mit jelent az, ha meghal valaki. Ezért úgy voltam vele, hogy csak nincs ott. Mint egy repedésen át elillanó füstgomolyag.

Hallgatott egy ideig, aztán folytatta.

– Ez a nem ott levés pedig túlságosan hirtelen történt, meg nem is értettem, mi benne a logika, szóval azóta is képtelen vagyok visszaemlékezni az Anyu halála előtti és az azutáni eseményekre.

– Össze voltál zavarodva?

– Egy magas fal választja ketté azt az időt, amikor ott volt, és amióta már nincsen. És valahogy nem kapcsolódik egymáshoz a kettő. – Egy darabig hallgatott, és beharapta az ajkát. – Érti, miről beszélek?

– Szerintem igen – feleltem. – Meséltem a múltkor, hogy a húgom meghalt tizenkét évesen, ugye?

Marie bólintott.

– Veleszületett szívbillentyűzavara volt. Megműtötték, ami elvileg jól sikerült, de mégsem szűnt meg a probléma. Úgy élt, mintha beépített bomba lenne a testében. Ezért a családban mindannyian felkészültünk a legrosszabbra. Szóval nem derült égből ménkű jellege volt, mint nálatok, amikor az anyukádat megcsípte egy lódarázs.

– Ménkű?

– Derült égből villámcsapás – magyaráztam. – Amikor szép időben hirtelen dörögni kezd az ég. Egyszer csak történik valami, amire nem számítottunk.

– Derült égből a ménkű – ízlelgette. – Milyen írásjeggyel írják?

– Kék és égbolt, de a ménkű bonyolult, azt én sem tudom leírni. Életemben nem is kellett soha. Ha érdekel, otthon majd nézd meg a szótárban!

– Derült égből ménkű – ismételte meg még egyszer. Nyilván elhelyezte az esze tokjában.

– A lényeg, hogy valamilyen szinten számítottunk rá. De persze, amikor hirtelen rátört egy roham, és még aznap meghalt, akkor semmit sem értünk a nagy felkészültségünkkel. Én szó szerint moccanni sem bírtam. Illetve nem csak én, az egész család így volt vele.

– Utána megváltoztak magában dolgok?

– Igen, nemcsak bennem, hanem körülöttem is teljesen más lett minden, mint előtte. Mintha az idő máshogy folyt volna. És ahogy te mondtad, képtelen vagyok rendesen összekapcsolni a kettőt.

Másodpercekig meredten nézte az arcomat. Aztán megszólalt:

– A maga életében nagyon fontos ember volt a húga, ugye?

– Igen, nagyon fontos ember volt – bólintottam.

Akikava Marie lehajtott fejjel törte a fejét valamin. Azután felnézett.

– Amiatt nem tudom igazából felidézni Anyut, mert így ketté vannak vágva az emlékeim. Hogy milyen ember volt, milyen volt az arca, miket mondott nekem. Apa sem nagyon hajlandó beszélni róla.

Én mondjuk annyit tudtam Akikava Marie édesanyjáról, amennyit Mensiki aprólékosan részletezve elmesélt nekem, vagyis hogy miként zajlott az utolsó szeretkezésük. Az a heves szex Mensiki irodai kanapéján, amikor nem kizárt, hogy Marie megfogant. Persze az ilyesmiről nem kezd el beszélni az ember.

– Azért csak emlékszel rá valamennyire, hiszen hatéves korodig vele éltél.

– Csak a szagra – bökte ki.

– Az anyukád illatára?

– Nem, az eső szagára.

– Milyen eső?

– Hát esett akkor az eső. Olyan hevesen, hogy hallani lehetett, ahogy a hatalmas cseppek földet érnek. De Anyu esernyő nélkül sétált az utcán. Én fogtam a kezét, és együtt lépkedtünk az esőben. Azt hiszem, nyár volt.

– Egy nyáresti zápor?

– Gondolom. Mert olyan szag volt, mint amikor az eső áztatja a nap perzselte aszfaltot. És én arra a szagra emlékszem. Egy hegyi kilátónál voltunk. Anyu pedig énekelt.

– Mit?

– A dallamára nem emlékszem. Csak a szövegére. Valami olyasmi volt, hogy a folyó túlpartján zöld mező, bezzeg ott milyen szépen süt a nap, itt meg egyre csak esik az eső. A tanár úr hallott már valaha ilyen dalt?

Emlékeim szerint még soha.

– Szerintem nem – feleltem.

Akikava Marie egy egész kicsit megrántotta a vállát.

– Már jó sok mindenkitől megkérdeztem, de senki sem ismeri. Vajon miért? Lehet, hogy csak az én fejemben létezett mindig is?

– Az is lehet, hogy az anyukád találta ki akkor és ott. A kedvedért.

Marie rám nézett, és elmosolyodott.

– Ez még sosem jutott eszembe, de ha tényleg így van, az elég menő, nem?

Azt hiszem, ez volt az első alkalom, hogy mosolyogni láttam. Tisztára olyan volt az arca, mint amikor kettéhasad egy vaskos felhő, a résen át pedig átfurakodik egy napsugár, hogy üde fényt vigyen egy kivételesen szerencsés földdarabkára.

– És ha elmennél oda még egyszer, felismernéd a helyet? Azt a kilátóféleséget a hegyen? – kérdeztem.

– Talán – felelte. – Nem vagyok benne annyira biztos, de talán.

– Csodálatos dolog, hogy van egy ilyen tájad, amit mindig magadnál hordasz – mondtam. Marie csak bólintott.

Attól kezdve egy jó darabig a kinti madárcsicsergésre figyeltünk Akikava Mariével. Az ablakból kiválóan látszott a gyönyörűen tiszta őszi égbolt. Egy szál felhő sem volt rajta. Mindketten magunkkal voltunk elfoglalva, és a saját gondolatainkkal kergetőztünk.

– Mi az a kép, ami háttal van? – kérdezte valamivel később Marie.

Arra az olajfestményre mutatott, amelyen a fehér Subaru Forester-es férfit ábrázoltam (vagyis próbáltam volna). Megfordítva állítottam a falhoz, hogy ne is lássam.

– Egy félkész képem. Egy férfit próbáltam lefesteni. De abbamaradt.

– Megnézhetem?

– Persze. De még csak az aláfestés van meg.

Visszafordítottam a képet, és feltettem egy állványra. Marie felállt az ebédlőszékről, odament elé, és karba tett kézzel megnézte szemből. Amint odaért, a szemében azonnal felvillant az a szúrós szikra. Az ajkait szorosan összezárta.

Kizárólag piros, zöld és fekete festéket használtam a képhez, és még nem körvonalazódott teljesen a férfi, akit meg akartam jeleníteni. Először felvittem ugyan szénnel, de az már nem látszik a festékréteg miatt. Viszont ő tiltotta meg nekem, hogy tovább pontosítsam a körvonalait, és nem engedett további színeket sem. Én persze tudtam, hogy attól még igenis ott van a képen. Sikerült megragadnom a lényegét. Mint amikor a háló elkap a tengerben egy addig rejtőzködő halat. Én igyekeztem megtalálni a módját, hogy elővonszolhassam, ő pedig próbált ebben megakadályozni. E miatt a huzavona miatt állt le a munka.

– Innen nem tud továbblépni? – érdeklődött Marie.

– Igen. Sehogysem tudok az aláfestésnél előbbre jutni.

– De ez olyan, mintha már kész is lenne – szólt halkan Marie.

Mellé léptem, és megnéztem még egyszer a képet abból a szemszögből is. Vajon ez a lány tényleg meglátta itt a homályba veszett férfi alakját?

– Azt akarod mondani, hogy nem is kell tovább dolgoznom rajta? – kérdeztem.

– Igen. Szerintem ez így jó, ahogy van.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem. Marie most lényegében ugyanazt mondta nekem, amit a fehér Subaru Forester-es férfi követelt. Na itt hagyd abba. Egy ujjal se merj nyúlni mostantól ehhez a képhez!

– Miből gondolod ezt? – faggattam tovább.

Először nem válaszolt semmit. Elnézte még egy ideig a képet, aztán kibontotta karba tett kezét, és az arcára tette a tenyerét, mintha csillapítani akarná a forróságát. Csak azután szólalt meg:

– Ennek már így is bőven elég ereje van.

– Elég ereje?

– Én úgy érzem.

– Ez akkor valami nem jó fajta erő?

Marie erre nem válaszolt. A tenyerét még mindig az arcán tartotta.

– Ezt a férfit jól ismeri a tanár úr?

Megráztam a fejemet:

– Nem. Hogy őszinte legyek, egyáltalán nem ismerem. Nem olyan régen hosszú ideig utazgattam egyedül, és akkor találkoztam vele véletlenül, valahol egy távoli városban. Nem is váltottunk szót. A nevét sem tudom.

– Hogy ez itt most jó erő-e, vagy sem, azt nem tudom. Lehet, hogy egyszer jó, egyszer rossz. Mint az olyan dolgok, amik egy másik szemszögből nézve egészen másnak tűnnek.

– Mindenesetre te úgy gondolod, hogy jobban teszem, ha nem öntöm formába, ugye? … ha nem szabadítom fel ezt az erőt?

Belenézett a szemembe.

– Tegyük fel, hogy formába önti, hogy felszabadítja, és mondjuk kiderül, hogy nem volt jó fajta az a valami, akkor mihez kezd a tanár úr? Ha például az fogja magát, és kinyúl felénk a képből?

Ebben igaza volt. Ha ez a valami nem jó, netán maga a megtestesült gonosz, és pláne, ha nekiáll felénk nyúlkálni, akkor vajon mit kellene majd tennem?

Levettem a képet az állványról, és falhoz fordítva visszatettem a helyére. Attól, hogy kikerült a látóteremből, hirtelen érezhetően enyhült a feszültség, ami addig betöltötte a műhelyt.

Az jutott eszembe, hogy alaposan be kéne csomagolnom ezt a képet, és feltennem a padlásra. Mint Amada Tomohiko, aki A kormányzó halálát ott rejtette el, hogy ne lássa senki.

– És erről a képről mi a véleményed? – mutattam a falon lógó Amada Tomohiko-képre, A kormányzó halálára.

– Azt szeretem – válaszolta tétovázás nélkül. – Ki festette?

– Amada Tomohiko. Övé ez a ház.

– Ez a kép nagyon el akar panaszolni valamit. Tisztára, mint amikor egy madár ki akar szökni szűk kalitkájából a szabadba, vagy valami hasonló.

Rábámultam.

– Madár? De milyen madár?

– Hogy milyen madár, vagy milyen kalitka, azt nem tudom. Azt sem, hogy hogy néz ki. Csak ezt érzem ki belőle. Könnyen lehet, hogy ez a kép nekem még egy kicsit túl magas.

– Nem csak neked. Azt hiszem, nekem is az. De ahogy mondtad, az alkotója nagyon akart közölni valamit az emberekkel, és ezt az erős szándékot rábízta erre a festményre. Én is pont így érzem. Viszont sehogy sem tudok rájönni, hogy mi az, amit annyira el akart mondani.

– Valaki megöl egy másik embert. Érzelemtől fűtve. Szenvedélyből.

– Pontosan. A fiatalember tudva és akarva, előre eltervezve döfi keresztül kardjával a másik mellét. Akit meg leszúrnak, azon viszont csak a döbbenet látszik, hogy őt most megölik. A körülöttük állók pedig lélegzet-visszafojtva figyelik, mi történik.

– Van olyan, amikor helyes megölni valakit?

Ezen elgondolkodtam.

– Én nem tudom, hogy mi a helyes és mi a helytelen, mert attól függ, milyen mércét használunk. Sokan vannak például, akik a halálbüntetést társadalmi szempontból helyeselhető emberölésnek tartják.

Vagy a merényletet – tettem hozzá magamban.

Marie nem szólalt meg rögtön.

– Ezen a képen éppen megölnek valakit, és ömlik a vér, mégsem szomorítja el az embert. Inkább mintha el akarna vinni engem valahova innen. Egy olyan helyre, ahol nem az a kérdés, hogy mi helyes és mi nem.

Aznap végül egyszer sem vettem kézbe az ecsetet. Csak cseverésztünk kettesben Akikava Mariéval a szép világos műtermemben. A beszélgetés közben rögzítettem agyamban a mozdulatait, az arckifejezésének minden egyes rezdülését. Ez a raktárkészlet fogja táplálni a festendő képemet.

– A tanár úr ma nem is rajzolt semmit – jegyezte meg Marie.

– Ilyen nap is előfordul – feleltem. – Van, amit elrabol tőlünk az idő, és van, amit nekünk ad. A legfontosabb feladatunk, hogy a magunk pártjára állítsuk az időt.

Nem mondott rá semmit, csak nézett bele a szemembe. Mint aki odanyomja az arcát az ablaküveghez, hogy bekukucskáljon egy házba. Nyilván azon töri a fejét, hogy mi is az az idő.

Déli tizenkettőkor megszólalt a szokásos csengőszó, mire mi Mariével kimentünk a műteremből, át a nappaliba. A kanapén Akikava Sóko fekete keretes szemüvegben ugyanazt a vaskos kis könyvet bújta. Annyira koncentrált, hogy azt sem lehetett észrevenni, hogy lélegzik.

– Megkérdezhetem, mit olvas? – kérdeztem rá, mert már nem bírtam megállni.

– Be kell vallanom, egy kissé babonás vagyok – mosolyodott el, miközben betette a könyvjelzőt és becsukta a könyvet. – Ha bárkinek megmondom a könyv címét, amit épp olvasok, olyankor sohasem tudom befejezni. Mindig történik valami egészen váratlan dolog, és én képtelen vagyok tovább haladni. Hihetetlen, de tényleg így van. Ezért döntöttem el, hogy senkinek nem árulom el, mi a címe a könyvemnek, aminél éppen tartok. Ha végeztem, örömmel meg fogom mondani.

– Természetesen elég lesz a végén. De olyan lelkesen olvassa, hogy kíváncsivá tett, mi lehet.

– Nagyon jó könyv. Ha belekezd, nem tudja majd letenni. Elhatároztam, hogy csak akkor olvasom, amikor idejövünk. Így egy pillanat alatt elszáll az a két óra.

– A nagynéném eszméletlenül sokat olvas – szólt közbe Marie.

– Nincs különösebben más dolgom, és most az olvasás tölti ki a napjaimat – erősítette meg a nagynéni.

– Nem dolgozik? – érdeklődtem.

Levette a szemüvegét, és a szemöldökei közti ráncot az ujjaival simítgatta, miközben válaszolt:

– Hetente egyszer önkénteskedem a helyi könyvtárban. Régebben egy tokiói orvosi magánegyetemen dolgoztam. A rektor titkárnője voltam. De abbahagytam a munkát, amikor ideköltöztem.

– Ugye akkor költözött ide, amikor Marie édesanyja elhunyt?

– Akkor úgy terveztem, hogy csak ideiglenesen lakom velük. Amíg lecsillapodnak a dolgok. De ahogy idejöttem, és elkezdtük Mariéval a közös életet, már nem volt olyan könnyű felállni és elmenni. Azóta itt élek. Persze ha a bátyám újra megnősülne, én akár azonnal is visszamennék Tokióba.

– Akkor viszont én is veled megyek – közölte Marie.

Akikava Sóko egy kirakatmosolyt villantott rá, de nem nyilatkozott az ügyben.

– Nincs kedvük ebédelni, mielőtt elmennének? – vetettem fel nekik. – Egy salátát és valami tésztát hamar összedobok.

Akikava Sóko persze szabadkozott, de Mariét láthatóan izgatta a hármasban elköltött ebéd lehetősége.

– Miért ne? Hiába megyünk haza, Apa úgysincs otthon.

– Tényleg csak valami egyszerű ebédre gondoltam. Rengeteg szószt tettem el, és nem több munka három adag ételt megcsinálni, mint egyet – biztattam őket.

– Igazán nem bánja? – nézett rám kétkedően Akikava Sóko.

– Persze, hogy nem. Ne is törődjön vele. Én itt folyton egyedül eszem. Naponta három étkezés, egy szál magamban. Jólesik néha megosztani valakivel.

Marie a nagynénjére szegezte a tekintetét.

– Hát, akkor köszönjük szépen a meghívást – egyezett bele Akikava Sóko. – De tényleg nem teher ez önnek?

– Egy kicsit sem – feleltem. – Felesleges aggódnia.

Ezzel átmentünk mindhárman az étkezőbe. Ők leültek az asztalhoz, én pedig odatettem forrni a vizet a konyhában, egy lábaskában melegíteni kezdtem a spárgás-szalonnás szószomat, és készítettem egy salátát fejessalátából, paradicsomból, hagymából meg paprikából. Ahogy felforrt a víz, megfőztem a tésztát, közben pedig apróra vágtam a petrezselymet. Kivettem a jeges teát a hűtőből, és poharakba töltöttem. A két nő úgy nézte, ahogy teszek-veszek a konyhában, mint akik még nemigen láttak hasonlót. Akikava Sóko megkérdezte, hogy ne segítsen-e. Megnyugtattam, hogy semmi olyan horderejű dolgot nem csinálok, amiben segítségre lenne szükségem, szóval üljön csak ott türelmesen.

– Látom, hogy nagy gyakorlata van – jegyezte meg elismerően.

– Hát, nap mint nap ezt csinálom.

Nekem nem kínszenvedés a főzés. Mindig is szerettem a kétkezi munkát. Főzni, barkácsolgatni, biciklit szerelni, kertészkedni. Ami nem megy, az az absztrakt, matematikai gondolkodás. Az én egyszerű kis agyam belesajdul az olyan intellektuális játékokba, mint a táblás sógi, a sakk vagy mondjuk a kirakós.

Nemsokára leültünk az asztalhoz, és elkezdtünk enni. Egy nyugodt vasárnapi ebéd egy szép őszi napsütéses napon. És Akikava Sóko ideális partner volt egy közös ebédhez. Sok mindenről tudott beszélni, volt humorérzéke, intelligens és barátságos, tökéletesen illemtudó az asztalnál, mégsem hordta fönn az orrát. Le sem tagadhatta volna, hogy jómódú családban nőtt föl, és drága iskolákba járt. Marie lényegében egy szót sem szólt, ráhagyta a nagynénjére a társalgást, és az evésre koncentrált. Akikava Sóko megkért, hogy majd áruljam el neki a szósz receptjét.

Épp nagyjából végeztünk az ebéddel, amikor megszólalt a bejárati csengő vidám hangja. Számomra nem okozott túl nagy nehézséget kitalálni, hogy vajon ki lehet, mivel nem sokkal azelőtt ama bizonyos Jaguar motorjának dörmögését véltem hallani. Ez a hang pedig, amely szöges ellentéte volt a Toyota Prius visszahúzódóan csendes sustorgásának, utat talált magának a tudatom és a tudattalanom közötti vékony rétegbe. Tehát a csengő megszólalása még véletlenül sem volt nevezhető derült égből ménkűnek.

Elnézést kértem, és felálltam, letettem a szalvétámat, majd vendégeimet hátrahagyva kimentem az előszobába. Persze továbbra sem volt fogalmam arról, hogy mi következik.

34

Most jut eszembe, hogy milyen rég nem mértem guminyomást

Ajtót nyitottam, Mensiki volt az.

Legombolt gallérú fehér inget viselt, finoman mintázott gyapjúmellénnyel és kékbe hajló szürke sportzakóval. Ehhez fakó mustársárga chino nadrágot és barna velúrcipőt vett fel. Mint mindig, most is látszott, hogy minden egyes ruhadarabja kifogástalanul ráillik és kényelmes. Sűrű fehér hajkoronája szinte csillogott az őszi napsütésben. A háta mögött pedig ott állt az ezüstszínű Jaguar. Mellette parkolt a kék Toyota Prius. Ez a két kocsi egymás mellett tisztára úgy nézett ki, mintha egy csálé fogú ember tátott szájjal röhögne.

Szó nélkül intettem Mensikinek, hogy jöjjön be. Láttam, hogy az idegességtől egészen merevek az arcvonásai. A frissen vakolt fal jutott eszembe róla. Természetesen most fordult elő velem először, hogy tanúja voltam ilyesminek, mivel ő mindig higgadtan uralkodott magán, és igyekezett lehetőleg nem kimutatni az érzelmeit. Még azután sem változott az arcszíne semmit, hogy egy órán át ült bezárva a koromsötét verem mélyén. Most viszont szinte holtsápadt volt.

– Nem bánja, ha bejövök? – kérdezte.

– Természetesen nem – feleltem. – Épp ebédeltünk, de már nagyjából be is fejeztük. Tessék, jöjjön csak be!

– Semmi esetre sem szeretnék alkalmatlankodni étkezés közben – pillantott szinte reflexszerűen az órájára, aztán ki tudja miért, hosszú időn keresztül tanulmányozta a másodpercmutatót, mintha kifogást találna a mozgásában.

Én szólaltam meg:

– Az evéssel mindjárt végzünk. Nem egy nagy ebéd. De utána igyunk meg együtt egy kávét! Várjon addig a nappaliban, majd ott bemutatom magát nekik.

Mensiki a fejét rázta.

– Nem, azt hiszem, az még korai lenne. Úgy számoltam, hogy már elmentek, azért jöttem. Nem azért, hogy bemutasson. Aztán láttam, hogy egy számomra ismeretlen kocsi áll a háza előtt, és vacillálni kezdtem, hogy…

– Pedig épp kapóra jön – szakítottam félbe. – Megoldjuk minden felhajtás nélkül. Bízza csak rám!

Mensiki bólintott, és már vette is le a cipőjét. Csakhogy mintha elfelejtette volna, hogyan is kell az ilyesmit csinálni. Kivártam, míg végre-valahára sikerült neki mindkét lábbelijét lehúzni, aztán bekísértem a nappaliba. Járt már itt nemegyszer, mégis olyan csodálkozva nézett körül, mint aki életében először látja a helyet.

– Itt várjon! – tettem vállára a kezemet. – Üljön le oda, és próbáljon meg lazítani! Tíz perc sem kell.

Otthagytam Mensikit egyedül – bár nem voltam benne biztos, hogy jó ötlet –, és visszatértem az étkezőbe. Távollétemben a többiek már befejezték az evést. Evőeszközeik a tányérra téve.

– Vendége érkezett? – érdeklődött Akikava Sóko némi aggodalommal a hangjában.

– Igen, de semmi gond. Egy ismerősöm a szomszédból, csak úgy beugrott. Megkértem, hogy várjon a nappaliban. Elég jóban vagyunk, szóval tényleg nincs gond. Befejezem én is az evést.

Tehát megettem én is azt a keveset, amennyi hátra volt. Amíg ők leszedték az asztalt, addig feltettem egy kávét.

– Nem jönnének át a nappaliba meginni egy kávét? – kérdeztem Akikava Sókótól.

– Nem szeretnénk zavarni, ha már vendége van.

– Erről szó sincs – ráztam meg a fejem. – Biztos nem véletlen, hogy így alakult, úgyhogy be is mutatom önöknek. Szomszédom bár, de a völgyön túl, a szemközti hegyen lakik, így gondolom, ön nem ismeri.

– Mi a neve az úrnak?

– Mensiki. A jogosítvány első írásjegye és a színárnyalatból a „szín”. Vagyis „megszabadulni a színektől”.

– Ritka név – jegyezte meg Akikava Sóko. – Mensiki. Még soha nem hallottam. Igaz, hiába a közelség, nemigen járnánk át egymáshoz, ha egy völgy választ el.

Tálcára rakosgattuk a négy kávét, cukrot, tejszínt, és bevittük a nappaliba. Akkor pedig azon lepődtem meg a legjobban, hogy Mensiki nem volt ott. Senki nem volt a nappaliban. A teraszon sem láttam. És nem úgy tűnt, mint aki a mosdóba ment ki.

– Hova mehetett? – tettem fel a kérdést tulajdonképpen magamnak.

– Itt volt? – kérdezte Akikava Sóko.

– Hát az előbb még igen.

Kimentem az előszobába, de nem volt ott a velúrcipője. Belebújtam a szandálomba, és kinyitottam a bejárati ajtót. Az ezüstszínű Jaguar ugyanott parkolt, mint az előbb. Tehát haza legalább nem ment. A kocsi szélvédője vakítóan csillogott a napfényben, így nem lehetett megállapítani, hogy ül-e benne valaki, vagy sem. Elsétáltam az autó felé. Mensiki a Jaguar vezetőülésén ült, és valamit nagyon keresett. Bekopogtam az ablakon. Letekerte, és gondterhelt arccal nézett rám.

– Történt valami baj, Mensiki úr?

– Meg akartam mérni a keréknyomást, de egyszerűen nem találom a nyomásmérőt. Pedig a csomagtartóban van a helye, ott kéne lennie.

– Ez most égetően fontos és halaszthatatlan feladat?

– Nem, nem mondhatni. Csak ahogy ott ültem, egyszer csak eszembe jutott a guminyomás. És rádöbbentem, hogy milyen rég nem mértem.

– Tehát nem arról van szó, hogy valami nem stimmel a kerekekkel, ugye?

– Nem, az égvilágon semmi baj nincs velük. Teljesen rendben vannak.

– Akkor viszont megtenné, hogy most egy kicsit későbbre halasztja az ellenőrzést, és visszajön a nappaliba? Főztem egy kávét, és ketten is várnak ránk.

– Várnak? – száraz, rekedt hang jött csak ki a torkán. – Rám várnak?

– Igen, megígértem nekik, hogy bemutatom magát.

– Az baj – közölte.

– Miért?

– Mert még nem vagyok rá felkészülve. Úgy értem, lelkileg.

Olyan rémület és zavarodottság tükröződött a szemében, mintha arra szólítottam volna fel, hogy egy lángoló épület tizenhatodik emeleti ablakából ugorjon le a mentőponyvára, ami onnan akkorának látszik csupán, mint egy poháralátét.

– Jobban teszi, ha jön – parancsoltam rá. – Na, nem olyan bonyolult dolog ez.

Mensiki egy szót sem szólt, csak bólintott, felemelkedett az ülésről, kiszállt, és becsukta a kocsi ajtaját. Be is akarta zárni, aztán rájött, hogy arra semmi szükség (mivel senki sem jár itt a hegy tetején), így csak betette a kulcsot a nadrágja zsebébe.

A nappaliban Akikava Sóko és Marie egymás mellett ülve vártak ránk a kanapén. Ahogy beléptünk, udvariasan felálltak. Néhány szóval bemutattam nekik Mensikit. Mintha mi sem lenne magától értetődőbb, hétköznapibb cselekedet.

– Mensiki úr is ült már nekem modellt. Megfestettem a portréját. Azóta tartjuk a kapcsolatot, ha már úgyis ilyen közel lakunk egymáshoz.

– Hallom, hogy a szemközti hegyen lakik – kezdte a társalgást Akikava Sóko.

Ahogy szóba került a háza, Mensiki szemmel láthatóan elsápadt.

– Igen, néhány éve költöztem oda. Hány is? Talán három? Vagy már négy is megvan?

Kérdőn nézett rám, de én nem szóltam egy szót sem.

– Látszik innen a háza? – próbálkozott tovább Akikava Sóko.

– Igen, látszik – felelte Mensiki. Aztán rögtön hozzá is fűzte: – De nem különösebben említésre méltó ház. Fent van a hegy tetején, nagyon kieső helyen.

– Kényelmetlenségek nálunk is akadnak – mosolygott kedvesen Akikava Sóko. – Egy egyszerű vásárlás sem könnyű feladat. Gond van a térerővel, sőt a rádióadásokkal is. Nem beszélve arról, hogy amikor ezen a meredek lejtőn megül a hó, úgy csúszik, hogy el sem merek indulni kocsival. Igaz, eddig szerencsére csak egyszer fordult elő, úgy öt éve, hogy olyan nagy hó esett.

– Igen, errefelé nemigen havazik – mondta Mensiki. – Hála a tenger felől fújó meleg szélnek. A tenger erejét nem szabad lebecsülni. Mivel…

– A lényeg, hogy errefelé télen nem fedi vastag hóréteg az utakat – szóltam közbe. Ha ráhagyom, nem úsztuk volna meg anélkül, hogy részletesen elmagyarázza a Csendes-óceán meleg tengeráramlatainak működését is, annyira úrrá lett rajta a kétségbeesés.

Akikava Marie felváltva pillantott hol a nagynénjére, hol Mensikire. Úgy tűnt, Mensikiről nem alkotott még különösebb véleményt. A férfi egyetlenegyszer sem nézett a lányra, végig csak a nagynénire szegezte a tekintetét, mint akit személy szerint valami ellenállhatatlanul megragadott a nő arcában.

Mensikihez fordultam:

– Az az igazság, hogy most Mariét festem éppen. Én kértem, hogy álljon nekem modellt.

– Én pedig minden vasárnap reggel elhozom ide kocsival – tette hozzá Akikava Sóko. – Légvonalban nagyon közel van hozzánk, de autóval csak hatalmas kerülővel lehet eljutni ide.

Mensiki ekkor végre egyenesen ránézett Akikava Mariére. A tekintete azonban mintha valami pihenőhelyet keresett volna a lány arca körül, olyan buzgalommal repkedett összevissza, akár egy felpörgött téli légy. Csakhogy a jelek szerint sehol sem akadt számára ilyen hely. Hogy kilendítsem szorult helyzetéből, elővettem a vázlatfüzetemet, és megmutattam neki.

– Eddig ilyeneket rajzoltam róla. Épp csak ott tartunk, hogy ezekkel megvagyunk, magába a festménybe még bele sem kezdtem.

Mensiki hosszú időn keresztül, tüzetesen szemrevételezte a három vázlatot. Úgy tűnt, a Mariéről készült képek sokkal jobban lekötötték, mint a lány maga. De ez persze nem így volt. Egyszerűen csak képtelen volt figyelmesen megnézni őt szemtől szemben. A vázlatok vizsgálata csupán pótcselekvésül szolgált. Most fordult elő először, hogy ténylegesen testközelbe került Mariéval, és még nyilván nem tudta elrendezni magában a dolgot. Akikava Marie úgy bámulta Mensiki izgága arcvonásait, mintha valami ritka állatot tanulmányozna.

– Fantasztikusak – szólalt meg Mensiki, majd odafordult Akikava Sókóhoz –, szinte élnek. Nagyon jól elkapta a belső kisugárzást.

– Igen, én is úgy látom – mosolygott a nagynéni.

– Marie pedig nem könnyű modell – magyaráztam Mensikinek. – Nehéz képet készíteni róla. Pillanatról pillanatra változik az arca, így időbe telik megragadni a lényeget. Ezért nem is tudtam még hozzálátni az igazi alkotómunkához.

– Nem könnyű? – csodálkozott Mensiki. Hunyorítva nézett megint a lányra, mintha valami elvakítaná.

– A három vázlat mindegyikén más az arckifejezése – magyaráztam. – És egy apró különbség is teljesen megváltoztatja az egész kép hangulatát. Ahhoz, hogy egyetlen festményen tudjam őt megjeleníteni, nem a látható eltéréseket, hanem a belül rejtőző lényeget kell megragadnom. Mert ha az nem sikerül, akkor az egésznek egy kis szegmensét fogom tudni csupán ábrázolni.

– Értem – Mensiki érdeklődve hallgatta az előadásomat. A három vázlatot többször is összevetette a lány arcával. Közben pedig az övét egyre jobban elfutotta a pír, noha addig falfehér volt. Először csak egy parányi piros folt gyúlt ki rajta, ami először akkorára nőtt, mint egy pingpong-, majd mint egy baseball-labda, végül az egész feje elvörösödött. Marie kíváncsian figyelte a változást. Akikava Sóko szépen elkapta a tekintetét a látványról, nehogy udvariatlan legyen. Én kinyújtottam a kezem a kannáért, és megint töltöttem magamnak kávét.

– A jövő héttől szeretném ténylegesen elkezdeni a munkát. Vagyis úgy értem, hogy festékkel és vászonra – próbáltam megtörni a csöndet, valójában senkinek szánva a mondandómat.

– A koncepció már megvan? – érdeklődött a nagynéni.

Nemet intettem a fejemmel.

– Az nincs. Soha semmi konkrét elképzelés nem születik meg a fejemben anélkül, hogy magam elé ne tenném a vásznat, és kézbe ne fognám az ecsetet.

– Tehát arcképet készített Mensiki úrról? – folytatta Akikava Sóko a kérdezősködést.

– Igen, a múlt hónapban – feleltem.

– Nagyszerű portré lett – magyarázta lelkesen Mensiki. – Egy darabig még száradnia kell a festéknek, ezért egyelőre nem kereteztettem be, de kitettem a dolgozószobám falára. Viszont lehet, hogy nem a megfelelő szó rá a „portré”, mivel amit ábrázol, az egyrészt én vagyok, másrészt nem. Nem tudom jól megfogalmazni, de nagyon mélyértelmű kép. Elnézném bármeddig, egyszerűen nem lehet megunni.

– Egyrészt ön, másrészt nem? – kérdezte Akikava Sóko.

– Tehát ez nem egy úgynevezett portré, hanem annál egy fokkal mélyebb tartalommal felruházott kép.

– Azt megnézném – szólalt meg Marie. Ez volt az első mondat, amit azóta kiejtett, hogy átjöttünk a nappaliba.

– Nahát, Marie. Ezt nem illik. Másnak a házába ilyen…

– Az ilyesmi engem egy cseppet sem zavar! – vágott Mensiki a nagynéni szavába, mintha egy ágvágóval nyeste volna ketté. Heves megnyilvánulása hallatán mindenkinek (beleértve őt magát is) egy pillanatra elállt a lélegzete. Egy másodpercnyi szünetet tartott, és folytatta: – Még szerencse, hogy ilyen közel laknak, jöjjenek el hozzám megnézni a képet! Egyedül élek, így nem kell tekintettel lenniük senkire. Mindkettejüket szívesen látom bármikor!

Ahogy mindezt így kimondta, még jobban elvörösödött. Valószínűleg ő maga is kihallotta a saját szavaiból a túltengő feszültséget.

– Te szereted a festményeket? – fordult ezúttal Mariéhoz. A hanglejtése már újra normális volt.

Marie nem szólt semmit, csak bólintott egyet.

Mensiki folytatta:

– Amennyiben megfelel, a jövő hét vasárnap eljövök önökért a maihoz hasonló időpontban. Utána átjöhetnének hozzám, hogy megnézzék a képemet.

– De semmi esetre sem akarnánk ennyi fáradságot okozni önnek! – tiltakozott Akikava Sóko udvariasan.

– Én viszont látni akarom azt a képet – közölte erre Marie ellentmondást nem tűrő hangon.

Végül abban maradtak, hogy a következő hét vasárnapján, déli tizenkettő után Mensiki idejön értük hozzám. Hívtak, hogy menjek én is, de udvariasan visszautasítottam azzal a kifogással, hogy aznap délután programom van. Semmi kedvem nem volt ennél jobban belefolyni az ügybe. A többit már oldják meg maguk. Történjék bármi, én lehetőleg szeretnék megmaradni kívülállónak. Csak az események sodrásában – eredetileg ugyan eszem ágában nem volt ilyesmit csinálni – közvetítettem a felek között.

Mensikivel kimentünk a ház elé, hogy kikísérhessük a két szépséget, a nagynénit és az unokahúgát. Akikava Sóko jó ideig érdeklődve vizsgálgatta a Priusa mellett parkoló kocsit, Mensiki ezüstszínű Jaguarját. Olyan pillantással méregette, mint ahogy egy boldog kutyatulajdonos a más kutyáját.

– Ez a legújabb Jaguar, ugye? – kérdezte Mensikitől.

– Igen. Jelenleg ez a legújabb kupé a Jaguarnál. Szereti a kocsikat? – érdeklődött a férfi.

– Nem, azért az túlzás. Csak az apámnak még annak idején volt egy Jaguar szedánja. Sokszor ültem benne, és néha megengedte, hogy vezessem. Ezért amikor meglátom ezt a jelvényt a kocsi orrán, mindig elfog a nosztalgia. XJ6, vagy hogy is hívták. Négy kerek fényszórója volt elöl, és hathengeres, 4200 köbcentis motorja.

– Akkor a hármas sorozatból. Az nagyon szép modell.

– Az apám nagyon szerette azt a kocsit, sokáig használta. A rengeteg bosszankodás ellenére, hogy túl sokat fogyaszt, és folyton akad benne valami apró meghibásodás.

– Igen, az a modell különösen sokat fogyaszt. Viszonylag sok probléma van az elektronikájával is. De a Jaguarnál ez tipikus, ebben nem túl jó. Viszont amikor éppen nem romlik el, és szemet hunyunk a benzinköltség felett, akkor fantasztikusan jó autó. Utasként és sofőrként is érezni, hogy tud valami olyat, amit más kocsik nem. Persze az emberek túlnyomó többségét igenis zavarják a meghibásodások és a magas fogyasztás, így nem véletlen, hogy a Toyota Priust veszik, mint a cukrot.

– Ezt a bátyám vette nekem, hogy legyen saját kocsim. Nem magamnak választottam – mutatott Akikava Sóko a kocsijára, mintegy mentegetőzésképpen. – Szerinte könnyű vezetni, biztonságos és környezetbarát.

– A Prius nagyon sokat tud – fokozta Mensiki. – Én is komolyan fontolgattam, hogy veszek egyet.

Na ne mondja, gondoltam magamban. Nem bírtam elképzelni Mensikit egy Toyota Priusban. Kábé annyira nem, mint egy leopárdot, amint nizzai tonhalsalátát rendel egy étteremben.

Akikava Sóko bekukucskált a Jaguar ablakán.

– Tudom, hogy nagyon modortalan kérés, de megengedné, hogy beüljek egy kicsit? Csak kipróbálnám a vezetőülést.

– Természetesen – felelte Mensiki, majd köhintett, hogy helyrehozza a hangját. – Nyugodtan próbálja ki! Ha van kedve, vezetheti is.

Eléggé meglepett, hogy a nő ekkora érdeklődést mutat Mensiki Jaguarja iránt. Csendes és elegáns megjelenésével nem tűnt olyan típusnak, mint akit lekötnének a kocsik. Akikava Sóko azonban csillogó szemmel szállt be, elhelyezkedett a Jaguar krémszínű bőrülésén, alaposan megvizsgálta a műszerfalat, és mindkét kezét a kormányra tette. Azután bal kézzel a sebességváltóhoz nyúlt. Mensiki elővette a chino nadrágja zsebéből az autó kulcsát, és odaadta neki.

– Indítsa be a motort!

Akikava Sóko szó nélkül átvette a slusszkulcsot, bedugta a kormány melletti nyílásba, és elfordította. Erre a motor, akár egy macskafélék családjába tartozó, hatalmas vadállat, azonnal felébredt. A nő egy időre belefeledkezett a motor dorombolásába.

– Jól ismerem ezt a motorzúgást – szólalt meg.

– 4200 köbcentis, V8-as motor. Az édesapja XJ6-osa hathengeres volt, a szelepek száma és a kompressziós arány eltért, de a hangjuk talán hasonló. És ami a fosszilis üzemanyag mértéktelen és gátlástalan használatát illeti, semmi sem változott, ez is ugyanolyan kártékony, mint a régiek.

Akikava Sóko bekapcsolta a jobb oldali indexet. Sajátosan vidám ketyegés hallatszott.

– Szép emlékeket idéz fel ez a hang – szólalt meg elrévülten a nő.

– Ilyet csak a Jaguar tud. Semelyik másik kocsi indexe nem szól így – mosolyodott el Mensiki.

– Fiatal koromban titokban gyakoroltam az XJ6-on, úgy szereztem meg a jogosítványomat – mondta a nő. – A kézifék máshogy működik, ezért furcsa volt, amikor először ültem más autóba. Szerencsétlenkedtem egy sort.

– Azt nem csodálom – mosolygott tovább Mensiki. – Ezek az angolok nagyon ragaszkodnak a maguk kis dolgaihoz.

– De a szaga más egy kicsit, mint az apám kocsijáé.

– Ez valószínű. Különböző okok miatt már nem használhatják ugyanazokat az anyagokat az utastérben, mint régen. Főleg azóta változott meg belül az illata, hogy 2002-től a Connolly cég nem szállított nekik több bőrt, mivel a cég megszűnt.

– Milyen kár! Úgy szerettem azt a szagot. Valahogy elválaszthatatlan az apám illatától.

Mensiki félénken kibökte:

– Az igazat megvallva van még nekem egy régi Jaguarom is. Annak olyasmi szaga lehet, mint az édesapjáénak volt.

– Van egy XJ6-osa?

– Nem, egy E típusú.

– Az E típus az a kabrió?

– Igen. Egy első szériás roadster. A hatvanas évek közepén gyártották, de még rendesen működik. Persze ugyanúgy hathengeres, 4200 köbcentis motor van benne. Eredeti kétüléses, bár a szó szoros értelmében nem az, mert a ponyváját muszáj volt kicseréltetnem.

Én nem értek a kocsikhoz, nem is igazán tudtam követni, hogy miről van szó, de Akikava Sóko a jelek szerint el volt ragadtatva az információk hallatán. Mindenesetre legalább kiderült, hogy van egy közös – méghozzá igencsak speciális – hobbijuk, a Jaguar, és ez levett valamennyi terhet a vállamról. Most már nem kell témát keresgélnem nekik, miről cseveghetnének első találkozásukkor. Mariét viszont még nálam is kevésbé köthették le a gépjárművek, mert látványosan unatkozva hallgatta a beszélgetést.

Akikava Sóko kiszállt a Jaguarból, becsukta az ajtaját, és visszaadta a kulcsot Mensikinek, aki átvette tőle és betette a chino nadrágja zsebébe. Aztán a nő beszállt Mariéval a kék Priusba. Mensiki előzékenyen becsukta az ajtót Mariének. Újfent lenyűgözött, mennyire más hangon záródik a Jaguar és a Prius ajtaja. Nem is gondolnánk, a világban micsoda különbségek múlhatnak egyetlen hangon! Egészen máshogy szól például, ha Charlie Mingus vagy ha Ray Brown pendít meg egy üres húrt a nagybőgőn.

– Akkor viszlát jövő vasárnap! – köszönt el tőlük Mensiki.

Akikava Sóko küldött még egy mosolyt a férfi felé, majd megfogta a kormányt, és elhajtott. Amint eltűnt a szemünk elől a Toyota Prius zömök alakja, visszamentünk a házba. A nappaliban megittuk a kihűlt kávét, és egy darabig nem szóltunk egy szót sem. Mensikiből mintha teljesen elszállt volna az erő, mint egy hosszútávfutóból, aki épp célba ért egy különösen kemény verseny után.

– Nagyon szép kislány – szólaltam meg egy kis idő múlva. – Mármint Akikava Marie.

– Szerintem is. Bizonyára még szebb lesz, ha megnő – felelte, de úgy tűnt, közben valami máson jár az esze.

– Most, hogy közelről láthatta, mit gondol? – érdeklődtem.

Zavartan mosolygott.

– Az igazat megvallva nem tudtam alaposabban megfigyelni, annyira izgultam.

– De valamennyire azért csak sikerült?

Mensiki bólintott.

– Persze, természetesen. – Megint hallgatott egy darabig, aztán hirtelen felkapta a fejét, és rám szegezte komoly tekintetét. – És magának mi a véleménye?

– A véleményem, miről?

Mensiki arca megint vörösödni kezdett.

– Arról, hogy van-e valami közös az ő arcfelépítésében és az enyémben. Maga festő, sőt hosszú ideig portrékra szakosodott, gondoltam, csak meglátja az ilyesmit.

Megcsóváltam a fejemet.

– Tény, hogy az évek során megtanultam hamar észrevenni az arcokban a legjellegzetesebb vonásokat. De attól még nem vagyok képes felismerni a szülő-gyerek kapcsolatot. Vannak olyan gyerekek, akik egyáltalán nem hasonlítanak a szüleikre, és vannak vadidegenek, akiknek szinte ugyanolyan az arcuk.

Mensiki nagyot sóhajtott. Akkorát, mintha az egész testéből préselte volna ki. Összedörzsölte a tenyerét.

– Nem értékbecslésre kértem, csak arra, hogy mondja el a saját, személyes benyomását. Bármilyen apróság megteszi. Szeretném, ha megosztaná velem, ha valami megragadta a figyelmét.

Ezen elgondolkodtam egy kicsit, csak azután szólaltam meg:

– Konkrétan az arcuk felépítését illetően azt kell mondanom, hogy nem sok hasonlóság van önök között. De úgy látom, hogy a szemük mozgásában van valami közös. Többször is belém nyilallt ez az érzés.

Keskeny ajkait összeszorította, ahogy rám nézett.

– Azt mondja, hogy a szemünkben van valami közös?

– Talán az, hogy az érzelmeik egy az egyben meglátszanak a szemükön. Kíváncsiságot, lelkesedést, döbbenetet vagy kétségeket, ellenérzést, tehát a legkisebb érzelmi rezdüléseiket is mind-mind azonnal elárulja a tekintetük. Ugyanakkor az arcjátékuk egyáltalán nem sokrétű, vagyis a szemük látja el a feladatot, hogy ablakot nyisson a lelküknek a világra. Az emberek többségénél ez épp fordítva van. Sokaknak változatos az arckifejezésük, viszont a szemük nem annyira élénk vagy kifejező.

Mensiki meglepett arcot vágott.

– Olyannak látja az én szememet is?

Bólintottam.

– Hát ez nekem még sohasem tűnt fel.

– Hiába is akarná az ember befolyásolni az ilyesmit. Előfordulhat, hogy ha tudatosan próbál uralkodni az arcán, annál töményebben árulkodik érzelmekről a tekintete. De azt is csupán nagyon alapos megfigyeléssel lehet egyáltalán észrevenni. Egy átlagembernek fel sem tűnik.

– Viszont magának igen?

– Nekem ez a szakmám. Hogy elkapjam az arckifejezéseket.

Mensiki gondolkozott ezen egy sort. Azután válaszolt csak:

– Tehát van egy ilyen közös tulajdonságunk. De hogy vér szerinti rokonok vagyunk-e, azt maga sem tudja megállapítani, igaz?

– Nekem az emberek láttán vizuális benyomásaim támadnak, amelyeket meg is becsülök. De ezek a fejemben keletkezett képek nem objektív tények. Egy benyomás nem bizonyít semmit. Az csak annyi, mint egy lenge pillangó, amit elrepít a szél, és szinte semmi gyakorlati haszna nincs. Egyébként ön hogy volt vele? Nem érzett valami rendkívülit, amikor szemtől szembe találta magát a lánnyal?

A fejét ingatta.

– Honnan tudhatnék bármit is megállapítani egyetlen rövid találkozásból? Sokkal több időre van szükségem. Hozzá kell szoknom, hogy vele vagyok…

Aztán megint csak a fejét csóválta. A zakója zsebébe dugta a kezét, mintha keresne valamit, de újra kivette. Úgy tűnt, elfelejtette, mit is keresett. Utána folytatta:

– Bár lehet, hogy nem a találkozások számán múlik. Mert mi van akkor, ha minden egyes alkalommal csak a káosz növekszik, és semmiféle következtetést nem tudok levonni? Megeshet, hogy ő a vér szerinti lányom, de az is lehet, hogy nem az. Nekem mindkettő megfelel. Elég, ha láthatom, és elgondolkodhatok a lehetőségen, ha kézzelfoghatóvá válik maga az elképzelés, és egy pillanat alatt friss vér áramlik minden porcikámba. Azt hiszem, eddig valójában fogalmam sem volt, miért is élek.

Csendben maradtam. Mensiki lelkivilágával, illetve az életről alkotott definícióival kapcsolatosan nem volt mondanivalóm egy szál sem. Vékony karórájára pillantott, amelyről lerítt, hogy jó sokba kerülhetett, majd erőlködve, esetlenül feltápászkodott a kanapéról.

– Köszönettel tartozom magának. Ha nem erőlteti, én semmire sem jutottam volna egyedül.

Miután ezt végigmondta, bizonytalan léptekkel elindult az előszoba felé, ahol némi időbe telt, mire felvette a cipőjét és megkötötte a fűzőt, aztán kiment a ház elé. Én az ajtóból néztem, ahogy beszáll a kocsijába és elhajt. Amikor a Jaguar eltűnt a szemem elől, a környéken megint úrrá lett a vasárnap délutáni csend és nyugalom.

Nem sokkal múlt délután két óra. Ólmos fáradtságot éreztem. Kivettem a szekrényből egy régi plédet, magamra terítettem, és lefeküdtem a kanapéra aludni egyet. Három múlt, amikor felébredtem. Már más szögben estek be a szobába a besütő nap fénycsíkjai. Fura egy nap volt. Nem tudtam eldönteni, hogy előre haladok vagy hátra, esetleg egy helyben forgok? Mintha összekuszálódott volna az irányérzékem. Akikava Sóko, Marie és Mensiki. Mindegyikük sajátos mágneses erővel bír. És a kör közepén ott állok én. Mindenféle mágnesesség nélkül.

Csakhogy akármennyire kimerült voltam is, a vasárnapnak még nem volt vége. Hiszen alig múlt három óra. Bőven volt idő, hogy új nap virradjon, és a maiból tegnap legyen. De nem tudtam rávenni magam, hogy bármit is csináljak. Hiába aludtam délután, a fejem nem tisztult ki teljesen. Mintha egy keskeny kis asztalfiók mögé beszorult volna egy gombolyag fonal, és emiatt nem csukódik rendesen. Vagy nem is véletlenül szorult be, valaki szándékosan bedugta oda. Az ilyen napokon valószínűleg nekem is inkább a guminyomást kellene ellenőriznem. Amikor semmihez nincs kedve az embernek, a legjobban teszi, ha megméri a keréknyomást.

Bár ha jobban belegondolok, én még életemben nem mértem saját kezűleg ilyesmit a kocsimon. Időnként szólnak a benzinkútnál, hogy csökkent a nyomás, érdemes lenne megmérni, és olyankor mindig ellenőriztetem. Ugyanis nincs guminyomásmérőm vagy mim. Azt sem tudom, hogy néz ki. Ha befér a csomagtartóba, nem lehet olyan nagy. És valószínűleg nem is annyira drága, hogy részletre kellene megvásárolni. Legközelebb veszek egyet próbaképp.

Amikor besötétedett, kimentem a konyhába, és egy doboz sör mellett hozzáláttam a vacsorakészítéshez. Betettem a sütőbe a szakeseprőben marinált makrélát, felszeleteltem a savanyúságot, összeütöttem egy ecetes salátát uborkából és tengeri moszatból, közben főztem egy miszolevest jégcsapretekkel és olajban sült tófuval ízesítve. Aztán az egészet csendben megettem egyedül. Nem volt senki, akihez szólhattam, és nem volt semmi, amit elmondhattam volna. Amikor pedig már majdnem befejeztem egyszerű és magányos vacsorámat, megszólalt a csengő. Minden jel arra mutatott, hogy az emberek elhatározták, akkor csöngetnek be, amikor már csak egy kicsi hiányzik, hogy végezzek az evéssel.

Beláttam, hogy a napnak még nincs vége. Volt egy olyan gyanúm, hogy ez a vasárnap jó hosszúra nyúlik majd. Felálltam az asztaltól, és komótosan elindultam a bejárati ajtó felé.

35

Jobban tették volna,
ha békén hagyják azt a helyet

Kimért léptekkel indultam az előszoba felé. Elképzelésem sem volt, ki nyomhatta meg a bejárati csengőt. Ha egy autó parkolt volna be a ház elé, azt meghallottam volna. Az étkező ugyan egy kicsit beljebb helyezkedett el, de nagyon csendes volt az este, így biztosan megütötte volna a fülemet egy beálló kocsi motorjának a hangja, a kerekek surrogása. Még akkor is, ha az illető gépjármű egy híresen halk Toyota Prius lett volna. Az én fülemig semmi ilyesmi nem jutott el.

Másrészt naplemente után nincs az a csodabogár, aki kocsi nélkül felmászna gyalog az idevezető hosszú emelkedőn. Alig van világítás, és nemcsak sötét, de kihalt is az út. Ez egy magányos ház a hegytetőn, és nincs a közelben szomszéd.

Eszembe jutott, hogy talán a Kormányzó az. De az ki volt zárva. Ő most már akkor és annyit járt-kelt ebben a lakásban, amikor és amennyit csak jólesett neki, tehát nem fog becsöngetni a bejárati ajtón.

Meg sem néztem, ki az, csak kiakasztottam a zárat, és ajtót nyitottam. Akikava Marie állt ott. Ugyanabban az öltözékben volt, mint napközben, csak a kapucnis széldzsekijére most még egy vékony, sötétkék pehelykabátot is húzott. Így sötétedés után már eléggé lehűlt az idő. A fején egy Cleveland Indians baseballsapka (de vajon miért pont az?), a jobb kezében pedig egy méretes zseblámpa volt.

– Nem bánja, ha bejövök? – érdeklődött. Se „Jó estét!”, se „Elnézést, hogy váratlanul beállítok!”, vagy valami hasonló.

– Persze, hogy nem bánom – feleltem. Ezenfelül viszont nem tettem megjegyzést, mivel a fiókot a fejemben még nem sikerült rendesen betolni a helyére. Még nem engedte az a fonalgombolyag ott hátul.

Beinvitáltam az étkezőbe.

– Épp vacsoráztam. Nem baj, ha befejezem? – kérdeztem.

Némán bólintott. Ennek a kislánynak az eszében nyomuk sincs olyan macerás fogalmaknak, mint társadalmi konvenciók és társaik.

– Iszol teát? – kínáltam.

Persze megint csak szó nélkül bólintott. Aztán levette a pehelykabátját, a baseballsapkáját, és megigazította a haját. Én vizet forraltam a kannában, majd zöldtea-leveleket tettem a kancsóba. Korábban épp csinálni akartam magamnak is.

Akikava Marie az asztalra könyökölve úgy nézte végig, amíg megettem a szakeseprőben marinált makrélát, a miszolevest és a rizst, mint aki valami ritkaságba botlott. Pontosan úgy, mintha dzsungelséta közben szembetalálta volna magát egy jól megtermett pitonnal, amint az épp befalja egy barlangi medve kölykét, ő pedig kényelembe helyezte volna magát egy közeli sziklán, hogy megtekintse az eseményt.

– A makrélát én magam tettem el szakeseprőben – kezdtem magyarázni, hogy kitöltsem az egyre mélyülő csendet. – Így tovább eláll.

Semmit nem reagált. Még abban sem lehettem biztos, hogy eljut hozzá, amit mondok.

– Immanuel Kant rendkívül pontosan beosztotta a mindennapjait. Annyira, hogy a városban hozzá igazították az emberek az órájukat, amikor sétálni látták – próbálkoztam tovább.

Természetesen semmi teteje nem volt annak, amit mondtam. Csak tudni akartam, mit szól Akikava Marie egy megjegyzéshez, amelynek semmi teteje. Hallja-e egyáltalán, amit mondok? Csakhogy ő ennek jelét sem adta. Egyre csak nőtt körülöttünk a csend. Immanuel Kant pedig kitartóan folytatta szótlan sétáját Königsberg egyik utcájából a másikba, egyik napról a másikra. Élete utolsó szavai: „Jól van.” (Es ist gut.) Hát van ilyen élet is.

Befejeztem az evést, és a mosogatóba tettem a használt edényeket. Aztán kitöltöttem a teát. Kezemben a két csészével visszaléptem az asztalhoz. Akikava Marie továbbra is az asztalnál ülve figyelte minden egyes mozdulatomat. Olyan szigorú pillantással, mint egy történész, aki apró lábjegyzetet ellenőriz egy könyvben.

– Ugye nem kocsival jöttél? – kérdeztem rá.

– Gyalog – nyitotta végre szóra a száját Akikava Marie.

– Gyalog jöttél egyedül a házatoktól idáig?

– Igen.

Nem szóltam, csak vártam a folytatást. Akikava Marie is hallgatott. Ültünk egymással szemben az ebédlőasztalnál, és igen sokáig egyikünk sem törte meg a csendet. De én sem vagyok ám különösebben rossz csendfenntartásból. Ez abból is sejthető, hogy egyedül élek itt már mióta a hegy tetején.

– Van egy titkos út – bökte ki egy idő múlva Marie. – Autóval elég nagy kerülővel lehet eljutni idáig, de az én utam sokkal rövidebb.

– Hát én is elég sokat sétálok errefelé, de nem vettem észre, hogy lenne ilyen út.

– Mert rosszul kereste – pergett le róla a kritika. – Nem fogja megtalálni, ha csak simán járkál és simán nézelődik. Jól el van rejtve.

– Te rejtetted el, ugye?

Bólintott.

– Én rögtön idekerültem, ahogy megszülettem, és itt nőttem fel. Kiskorom óta ezek a hegyek a játszótereim. Mindent ismerek itt, a legutolsó négyzetcentiméterig.

– És az átjáró ügyesen el van rejtve.

Még egyszer bólintott.

– És te azon keresztül jöttél ide.

– Igen.

Felsóhajtottam. – Enni már ettél?

– Nem sokkal ezelőtt.

– Mit ettél?

– A nagynéném nem főz valami jól – mondta a kislány. Nem mintha válaszolt volna a kérdésemre, de inkább nem feszegettem tovább. Bizonyára nem akaródzik felidéznie, mit evett az imént.

– A nagynénéd tudja, hogy idejöttél egyedül?

Marie erre nem felelt. Összeszorította az ajkát. Úgy döntöttem, válaszolok helyette:

– Természetesen nem tudja. Egy normális felnőtt nem hagyja, hogy egy tizenhárom éves lány sötétedés után egyedül kószáljon az erdőben. Igazam van?

Itt következett még egy sor hallgatás.

– A titkos út létezéséről sem tud.

Marie néhányszor jobbra-balra ingatta a fejét. Azt akarta közölni, hogy a nagynénje nem tud az átjáróról.

– Rajtad kívül senki sem tud róla.

Ezúttal bólogatott, hogy igazam van.

– Lássuk csak – folytattam. – A házatok irányából ítélve, miután kiértél az átjáróból, nyilván átvágtál a cserjésen, ahol a szentély van, igaz?

Marie bólintott.

– Azt a szentélyt jól ismerem. Azt is tudom, hogy a múltkor egy nagy géppel kiforgatták a mögötte lévő kőrakást.

– Láttad, amikor dolgoztak?

A fejét csóválta.

– Azt nem. Aznap iskola volt. Amikor ideértem, tele volt a föld a munkagép nyomával. Miért csinálták ezt?

– Úgy hozták a körülmények.

– Milyen körülmények?

– Túl hosszú lenne az elejétől elmagyarázni – feleltem, de nem meséltem el. Amennyiben csak mód volt rá, nem szerettem volna elárulni neki, hogy Mensikinek köze van az ügyhöz.

– Nem lett volna szabad úgy feltúrniuk azt a helyet! – közölte hirtelen.

– Miért gondolod így?

Megrántotta a vállát.

– Jobban tették volna, ha nem piszkálják. Eddig mindenki békén hagyta.

– Mindenki?

– Hosszú időn át sohasem háborgatta senki.

Tényleg úgy van, ahogy ez a kislány mondja, gondoltam. Lehet, hogy nem kellett volna hozzányúlnunk. Mint ahogy eddig mindenki más talán. De hiába, késő bánat. A kőhalmot már arrébb rakták, a verem napvilágra került, a Kormányzó kiszabadult.

– Csak nem te voltál, aki levette a fedőt, amit rátettünk a veremre? – kérdeztem rá. – Bekukucskáltál a mélybe, majd visszacsuktad, és a nehezékeket is visszaraktad, ahogy voltak, nem igaz?

Marie felemelte a fejét, és egyenesen az arcomra meredt. Mint aki nem érti, honnan tudom.

– Egy egészen kicsit máshogy voltak a kövek elrendezve a tetején. Nekem mindig is nagyon jó volt a vizuális memóriám. Az ilyen apró különbségek első látásra feltűnnek.

– Tyű! – adta jelét tetszésének.

– De hiába nyitottad ki, a verem kongott az ürességtől. Sötétség és párás levegő fogadott csupán. Igaz, ugye?

– Oda volt állítva egy létra.

– Ugye nem másztál le?

Hevesen rázta a fejét, jelezve, hogy esze ágában nem lenne ilyesmit csinálni.

– És akkor – folytattam – mit is keresel te itt ebben az órában ma este? Vagy ez udvariassági látogatás csupán?

– Udvariassági látogatás?

– Hogy épp erre jártál a közelben, és beugrottál köszönni.

Ezen egy kissé elgondolkozott. Aztán alig láthatóan ingatni kezdte a fejét.

– Nem udvariassági látogatásról van szó.

– Akkor pedig milyenről? – érdeklődtem. – Természetesen nagyon örülök neki, ha eljössz hozzám vendégségbe, ám ha ez később a nagynénéd vagy az apád tudomására jut, még könnyen félreérthetik a helyzetet.

– Hogyan érthetik félre?

– Annyiféle félreértés létezik a világon – mondtam. – Olyanok is vannak, amik fölülmúlják a legvadabb ötleteinket is. Előfordulhat, hogy nem engednek többé modellt állni nekem. Az pedig kifejezetten zavarna. Téged is, nem?

– A nagynéném nem fogja megtudni – jelentette ki Marie. – Vacsora után mindig elvonulok a szobámba, ő pedig később már nem jön be oda. Nálunk ez a szabály. Így hát senki sem veszi észre, ha kiszököm az ablakon. Még soha nem buktam le.

– Régebben is gyakran járkáltál esténként az erdőben?

Marie bólintott.

– Nem félsz egyedül este itt a hegyen?

– Van, ami sokkal félelmetesebb.

– Például?

Felhúzta kissé a vállát, de nem válaszolt.

Én kérdeztem:

– A nagynénédet akkor most hagyjuk, de az apukáddal mi a helyzet?

– Még nincs otthon.

– Pedig vasárnap van?

Marie nem felelt. Úgy tűnt, mint aki nem nagyon akar beszélni az apjáról.

Aztán mondta:

– A lényeg, hogy magának nincs min aggódnia, tanár úr. Senki sem fogja megtudni, hogy elhagytam a házat. Vagy ha mégis, a maga nevét semmiképpen sem fogom kiadni.

– Jó, akkor ezen nem izgulok – szögeztem le. – Szóval miért is kellett ma este eljönnöd hozzám?

– Mert beszélnem kellett magával.

– Miről?

Kezébe vette a csészét, óvatosan kortyolt egyet a forró zöld teából, majd metsző tekintetével körbepásztázta a szobát. Mint aki meg akar győződni róla, hogy más nem tanúja a beszélgetésünknek. Persze rajtunk kívül senki sem volt ott. Leszámítva azt, ha a Kormányzó esetleg visszatérhetett, és valahol hallgatózik. Én is körülnéztem, de nem láttam őt sehol. Bár ha nem ölt testet, nincs az a szem, amelyik meglátja.

– A tanár úr barátjáról, aki ma délben itt járt – kezdte. – Szép ősz haja van. Hogy is hívják? Olyan ritka neve van.

– Mensiki.

– Ja igen, Mensiki.

– Ő nem a barátom. Csak nemrég ismerkedtünk meg.

– Mindegy – mondta.

– Szóval mi van vele?

Rám hunyorított. Aztán egy egészen kicsit lehalkította a hangját.

– Szerintem titkol valamit.

– Például micsodát?

– Azt nem tudom. De nem hinném, hogy ma délután csak véletlenül ugrott volna be ide. Az az érzésem, hogy nagyon is megvolt az oka, amiért eljött.

– Mondjuk milyen oka lehetett? – Fejbe kólintott, mennyire éles megfigyelőképessége van.

Nyugodt tekintettel nézett a szemembe, miközben válaszolt:

– Azt már nem tudom. A tanár úr sem tudja?

– Nem, fogalmam sincs – hazudtam, és imádkoztam, azokkal a szemekkel nehogy átlásson a szitán. Sohasem tudtam jól hazudni. Azonnal kiül az arcomra, ha kitalált történettel állok elő. Viszont ez nem az a helyzet volt, hogy kitálalhattam volna neki az igazságot.

– Komolyan?

– Komolyan – mondtam. – Fel sem merült bennem, hogy ma eljön hozzám.

Úgy tűnt, Marie mindenesetre hitt nekem. És tényleg, Mensiki nem említette, hogy ma beugrana, és engem is váratlanul ért, amikor egyszer csak megjelent. Tehát nem hazudtam.

– Olyan furcsa szeme van annak az embernek – folytatta Marie.

– Furcsa? Milyen értelemben?

– Olyan, mintha mindig akarna valamit a szeme. Mint a Piroska farkasa. Hiába fekszik nagymamának öltözve az ágyba, a szeméből rögtön kiderül, hogy ő a farkas.

Piroska farkasa?

– Tehát arról van szó, hogy valami deprimáló érzésed volt vele kapcsolatban?

– Deprimáló?

– Valami nem jó. Ami kárt okoz, vagy ilyesmi.

– Deprimáló – ismételte. Úgy tűnt, elraktározta valahová az emlékezete fiókjába. Mint a „derült égből ménkű”-t.

– De nem olyasmi – folytatta. – Nem hinném, hogy rossz szándék vezérli. Viszont ez a szép ősz hajú bácsi szerintem valamit rejteget a háta mögött.

– Ez egy megérzés?

Bólintott.

– Azért jöttem ide, hogy a tanár úr is megerősítse. Gondoltam, hátha tud valamit Mensiki úrról.

– A nagynénéd is így vélekedik vajon? – kérdeztem vissza, hogy kikerüljem a kérdést.

Kissé oldalra billentette a fejét.

– Nem, ő nem így gondolkodik. Neki nem nagyon vannak negatív érzelmei másokkal szemben. És különben is, őt Mensiki úr érdekli. Van némi korkülönbség közöttük, de jól néz ki, és jól öltözködik, meg látszik, hogy tök gazdag, ráadásul egyedül él…

– Tetszik a nagynénédnek Mensiki?

– Szerintem igen. Úgy élvezte, amikor vele beszélt. Derűs volt az arca, és a hangja is izgatottabban csengett. Nem olyan volt, mint szokott. És Mensiki úrnak is meg kellett éreznie rajta ezt a különbséget.

Erre nem mondtam semmit, csak megint töltöttem teát a csészéinkbe. Aztán bele is kortyoltam a magaméba.

Marie egy darabig elgondolkodva ült. – Csak azt nem értem, honnan tudta Mensiki úr, hogy mi ma itt vagyunk. A tanár úr mondta meg neki?

Óvatosan válogattam meg a szavaimat, hogy a lehető legkevésbé hazudjak.

– Szerintem nem állt szándékában ma itt találkozni a nagynénéddel. Abból gondolom, hogy amikor megtudta, hogy itt vagytok, rögtön el is akart menni, csak én visszatartottam. Véletlenül épp feljött hozzám, a nagynénéd pedig véletlenül épp nálam volt, és csak azután kezdett érdeklődni iránta, hogy meglátta. Nagyon vonzó nő ám a nagynénéd.

Nem úgy tűnt, mint akit sikerült maradéktalanul meggyőznöm, de nem is feszegette tovább a kérdést. Egy darabig töprengő arccal könyökölt az ebédlőasztalon.

– Mindenesetre elmentek hozzá a jövő vasárnap, igaz? – folytattam.

Marie bólintott.

– Igen. Hogy megmutassa a portrét, amit a tanár úr festett. És a nagynéném alig várja. Mármint a vasárnapot, amikor elmegyünk Mensiki úr házába.

– A nagynénédnek is kell egy kis szórakozás. Itt él fenn a hegyen, ahol alig lézeng pár ember, és nyilván nincs módja férfiakkal ismerkedni, mint akkoriban, amikor még bent élt a városban.

Akikava Marie szorosan összezárta az ajkát. Egy kis idő múlva előhozakodott valamivel:

– A nagynénémnek volt egy komoly kapcsolata. Sokáig jártak azzal a férfival, még amikor Tokióban titkárnősködött, azelőtt, hogy idejött volna. De aztán történt ez-az, és nem ment tovább a dolog, viszont a nagynénémet nagyon megrázta. Ez is közrejátszott abban, hogy anyukám halála után hozzánk költözött. Persze ezt nem tőle hallottam.

– És most ugye nincs senkije?

Marie bólintott.

– Azt hiszem, most nem jár senkivel.

– Téged pedig aggodalommal tölt el, hogy a nagynénédnek mint nőnek egyáltalán eszébe jut remélni valamit Mensikitől, ugye? És azért jöttél, mert ezt meg akartad beszélni velem. Erről van szó, nem igaz?

– Maga szerint Mensiki úr el akarja csábítani a nagynénémet, vagy nem?

– Elcsábítani?

– Szóval, hogy nem komoly szándékkal.

– Hát azt én sem tudom megmondani – feleltem. – Annyira azért nem ismerem. De különben is, még csak ma délután látták egymást először a nagynénéddel, és az égvilágon semmi sem történt egyelőre. Az ilyesmi két emberen múlik, és folyamatosan változik az események függvényében. Előfordul, hogy egy aprócska szívdobbanásból hatalmas vihar támad, és persze a fordítottja is.

– Csakhogy nekem van egy tippem – jelentette ki.

Hiába nem volt különösebben alapja, úgy voltam vele, hogy készpénznek vehetem a tippjét. Ugyanis nekem is ez volt a tippem. Válaszoltam hát:

– És aggódsz, nehogy történjék valami, ami miatt a nagynénéd még egyszer komoly lelki sebeket szerezne.

Marie biccentett.

– Nem túl óvatos természetű, és nem szokott hozzá, hogy megbántsák.

– Kicsit úgy hangzik, mintha te vigyáznál rá – jegyeztem meg.

– Bizonyos értelemben – felelte Marie elkomolyodva.

– És veled mi a helyzet? Te hozzá vagy szokva, hogy megsebezzenek?

– Nem tudom – felelte. – De legalább nem szoktam szerelmes lenni.

– Valamikor leszel az is.

– De most még nem. Amíg meg nem nő a mellem.

– Nem hinném, hogy olyan sokáig kéne várni.

Elfintorodott. Nyilván nem hitt nekem.

Ekkor viszont hirtelen szöget ütött a fejembe egy aprócska kétség. Mi van akkor, ha Mensiki főleg azért akar közeledni Akikava Sókóhoz, hogy biztosíthassa a kapcsolatot Mariéval?

Mensiki azt mondta nekem Akikava Mariéről, hogy „Honnan tudhatnék bármit is megállapítani egyetlen rövid találkozásból? Sokkal több időre van szükségem.”

Akikava Sóko Mensiki számára fontos közvetítő szerepet játszik, hogy a továbbiakban is találkozhasson Mariével, mivel gyakorlatilag ő a gondviselője. Ehhez viszont arra van szükség, hogy Mensiki többé-kevésbé függésben tartsa a nőt, ami egy hozzá hasonló kaliberű férfi esetében nem nevezhető különösebben nehéz feladatnak. Ennek ellenére én nem akartam azt gondolni, hogy efféle hátsó szándék vezérli. Lehet, hogy a Kormányzónak van igaza, aki azt mondta, hogy ennek az embernek muszáj mindig készülnie valamire. De az én szememben azért nem tűnt annyira manipulatívnak.

– Elég jól néz ki ám a háza – mondtam Mariénak. – Nagyon érdekes, vagy hogy is mondjam, mindenesetre nem származik belőle károd, ha vetsz rá egy pillantást.

– A tanár úr járt már nála?

– Csak egyszer. Meghívott vacsorára.

– Itt van a völgyön túl?

– Nagyjából szemben velünk.

– Látszik innen?

Úgy csináltam, mintha gondolkoznék. – Igen, nem nagyon, de látszik.

– Szeretném megnézni.

Kivittem a teraszra, és megmutattam neki a völgy túloldalán magasodó hegyet meg a rajta álló rezidenciát. A kerti lámpák mint elegáns tengeri sétahajót úsztatták a fehér épületet az éjszakában. Még néhány ablakban égett a lámpa, egyik sem hivalkodóan, csak tompa fénnyel.

– Az a nagy fehér ház? – döbbent meg Marie. És jól végigpásztázta az arcomat. Aztán egy szót sem szólt, csak visszafordította tekintetét a távolba. – Tőlünk is jól látszik. Kicsit ugyan más szögből, mint innen. Régóta foglalkoztatott, hogy vajon miféle alak lakhat egy olyan helyen.

– Hát elég feltűnő egy épület – mondtam. – Mindenesetre az Mensiki úr háza.

Marie majd kiesett a korláton, úgy bámulta jó sokáig. Fölötte néhány csillag pislákolt. A szél nem fújt, és egy kisebbfajta, tömör felhő állt egy helyben az égen. Olyan volt, mint egy színpadi díszletfelhő, amelyet jó erősen odaszögeltek a furnérlemezből készült háttérre. Amikor a kislány időnként oldalra hajtotta a fejét, egyenes haja szépen csillogott a rávetülő holdfényben.

– Mensiki úr tényleg egyedül lakik abban a házban? – fordult hozzám Marie.

– Igen. Egyedül lakik abban a hatalmas épületben.

– Nincs felesége?

– Állítólag soha nem házasodott meg.

– Mit dolgozik?

– Nem tudom pontosan. Azt mondta, tág értelemben véve adatokkal kereskedik. Talán valami informatikával kapcsolatos dolog. De jelenleg nincs fix munkája. Eladta a cégét, és abból él, meg a részvényei osztalékából. Ennél többet én sem tudok.

– Nem dolgozik? – ráncolta Marie a homlokát.

– Ő maga mondta. Meg, hogy nem nagyon jár el otthonról.

Könnyen lehet, hogy Mensiki most is minket néz a nagy teljesítményű távcsövével, ahogy innen bámuljuk a házát. Vajon mire gondol, ha meglát minket így kettesben, késő este a teraszon?

– Lassan nem ártana hazamenned – mondtam Mariénak. – Már elég késő van.

– Most Mensiki úrtól függetlenül – motyogta, mintha titkot árulna el –, én nagyon örülök, hogy a tanár úr megfest engem. Ezt mindenképpen el szerettem volna mondani. Nagyon kíváncsi vagyok, milyen lesz!

– Remélem, jól fog sikerülni – szerénykedtem. És eléggé meghatódtam a szavain. Ez a kislány meglepően nyílt tud lenni, ha festészetről van szó.

Kikísértem a bejáratig. Felvette a szűk szabású, vékony tollkabátját, és szemébe húzta az indiansos baseballsapkáját. Olyan lett, mint egy kisfiú.

– Elkísérjelek egy darabig? – kérdeztem.

– Nem kell. Ismerem a járást.

– Akkor találkozunk a jövő vasárnap!

Csakhogy nem ment el rögtön, hanem egy ideig még fél kézzel az ajtófélfát támasztotta.

– Csak egyvalamit nem értek – szólalt meg –, a csengettyűvel kapcsolatban.

– Mi van vele?

– Amikor idefelé jöttem, mintha csengőszót hallottam volna. Szerintem ugyanolyan hangja volt, mint a műtermében lévőnek.

Hirtelen elakadt a szavam. Marie meredten bámult rám.

– Merrefelé? – kérdeztem.

– Ott az erdőszélen. A szentély mögül hallatszott.

Hegyeztem a fülem a sötétség felé. De csengőszót nem hallottam. Semmilyen hangot sem. Csupán az éj csendje nehezedett a környékre.

– Nem féltél? – kérdeztem.

Marie nemet intett.

– Nincs mitől félni, ha nem mi megyünk a baj elé.

– Várnál itt egy kicsikét? – hagytam meg neki, és besiettem a műterembe. A csengettyűt, amelynek a polcon kellett volna lennie, már nem találtam ott. Eltűnt onnan.

36

A fő, hogy egyáltalán ne beszéljünk a játék szabályairól

Miután hazaküldtem Akikava Mariét, visszatértem a műtermembe, felkapcsoltam minden lámpát, és végignéztem a helyiséget a legutolsó szegletéig. A régi csengettyűt mégsem találtam sehol. Valahova eltűnt.

Mikor is láttam legutóbb? Akikava Marie, amikor a múlt vasárnap először járt nálam, levette a polcról, és megrázta. Aztán vissza is tette a helyére. Erre élénken emlékeztem. Utána vajon láttam még? Képtelen voltam visszaemlékezni. Egész héten alig tettem be a lábam a műterembe, mivel ecset sem volt a kezemben. Félig megfestettem ugyan A fehér Subaru Forester-es férfit, de a munka megfeneklett, Akikava Marie portréjába pedig még bele sem kezdtem. Szóval úgymond alkotói hullámvölgyben jártam.

És mire ráeszméltem, a csengettyű eltűnt.

Akikava Marie pedig hallotta a hangját a szentély mögül, amikor keresztülvágott az erdőn. Valaki visszavitte volna a verembe? Most nekem oda kéne mennem, és megbizonyosodnom róla, hogy tényleg onnan ered-e a hang, vagy sem?

Csakhogy nekem sehogy sem akaródzott egyedül behatolni a koromsötét cserjésbe. Aznap annyi váratlan dolog történt egymás után, hogy kissé el is fáradtam. Mondjon akárki akármit, én a napi meglepetésadagomat már abszolváltam.