Borító

A forditas az alabbi kiadas alapjan keszult:

Lisa Kleypas: Rainshadow Road

St. Martin’s Press, New York, 2012

Forditotta: Gázsity Mila

Boritóterv: Malum Studió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2012 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2020

Copyright © Gabo Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-042-1

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Jennifer Enderlinnek
Köszönet az éleslátásodért, türelmedért és biztatásodért.
Olyan ajándék vagy számomra, melyet sosem veszek magától értetődőnek.
Örök szeretettel,
LK

Egy

Hétéves korában három fontos dolog történt Lucy Marinn-nel: Alice, a kishúga megbetegedett, megkapta első feladatát a minden évben megrendezésre kerülő iskolai tudományos bemutatóra, és rádöbbent, hogy létezik varázslat. Pontosabban szólva arra jött rá, hogy képes varázsolni, s így élete hátralevő részében már mindig is tudni fogja, hogy a hétköznapit a rendkívülitől mindössze egyetlen lépés, egyetlen lélegzetvétel, egyetlen szívdobbanás választja el.

Csakhogy az effajta tudás nem teszi bátorrá és merésszé az embert. Lucy esetében legalábbis nem így történt. Inkább óvatossá vált. Titkolózóvá. Mert ha valaki felfedi varázslóképességét – különösen egy olyat, melyet nem igazán képes irányítani –, azzal nyíltan bevallja, hogy ő másmilyen. Márpedig még egy hétéves gyermek is felfogja, mennyire nem lenne jó a normális és a másmilyen közt húzódó határvonal rossz oldalán találni magát. Egy gyerek tartozni akar valahová. A gond csak az, hogy bármilyen gondosan őrzi is ezt a rejtett tudást, már a puszta tény, hogy van egy titka, elválasztja mindenki mástól.

Sosem derült ki, hogy miért épp hétévesen tapasztalta meg először a varázslatot, vagy hogy az események miféle láncolata vezetett el ehhez az első alkalomhoz, de összességében úgy gondolta, hogy minden azon a reggelen kezdődött, amikor Alice arra ébredt, hogy lázas, merev a nyaka, és élénkvörös kiütések éktelenkednek a bőrén. Az anyjuk egyetlen pillantást vetett rá, és máris odakiáltott a férjének, hogy hívja azonnal az orvost.

A zűrzavartól rémült Lucy hálóingben kuporgott egy konyhaszéken, s vadul kalapáló szívvel nézte az apját, aki olyan kapkodó sietséggel csapta le a telefonkagylót, hogy lepattant a készülék műanyag testéről.

– Lucy, keresd meg a cipődet! Gyorsan! – Az apja hangja, amely mindig oly higgadtan csengett, most elcsuklott az utolsó szónál. Az arca csontfehérre sápadt.

– Mi történt?

– Anyáddal bevisszük Alice-t a kórházba.

– Én is veletek megyek?

– Te Mrs. Geiszlerrel töltöd a napot.

A kislány tiltakozásban tört ki, amikor meghallotta a szomszédjuk nevét, aki mindig rákiabált, ha biciklijével áthaladt a háza előtti gyepsávon. – De nem akarok! Mrs. Geiszler olyan ijesztő!

– Lucy, ne most… – Mr. Marinn olyan pillantást vetett rá, hogy a kislány elnémult.

Amikor a kocsihoz értek, Lucy látta, hogy az anyja már beült a hátsó ülésre a húgával, és úgy öleli magához, mintha kisbaba lenne. Alice-ból olyan riasztó hangok törtek elő, hogy Lucy a fülére tapasztotta a tenyerét, és megpróbált a lehető legkisebbre összegömbölyödni a combjához tapadó, nyirkos, műanyag borítású ülésen. A szülei kitették Mrs. Geiszler házánál, majd olyan sietve mentek tovább, hogy az egyterű autó gumiabroncsai fekete csíkot hagytak maguk mögött a felhajtón.

Mrs. Geiszler arca ráncokba gyűrődött, olyan volt, akár egy ablakzsalu. Rászólt Lucyra, hogy ne nyúljon semmihez. A háza tele volt antik tárgyakkal. A levegőben régi könyvek és bútorfényesítő paszta kellemes citromos illata terjengett. Olyan csend volt, mint a templomban, és nem szólt a háttérben tévé, zene, emberi hangok, de még a telefon sem csörgött.

Lucy szinte meg sem mert moccanni, csak ült a brokáttal bevont kanapén, és a dohányzóasztalra bámult, melyen szépen elrendezve egy üvegből készült teakészlet állt. Még sosem látott ilyet: minden csésze és csészealj több színben fénylett, s vastagon felfestett, aranyszínű cirádák és virágok díszítették. A kislányt teljesen elbűvölte, hogy mihelyt más szögből nézte a csészéket, másképp irizáltak a színek, ezért letérdelt a padlóra, és fejét hol az egyik, hol a másik oldalra billentette.

Mrs. Geiszler megállt a küszöbön, és halkan felnevetett, olyan hangon, mint amilyent a pohárban lévő jégkockák adnak ki, amikor vizet öntenek rájuk, és ettől elpattannak. – Üvegművészet – jegyezte meg. – A készlet Csehországban készült. Már vagy száz éve a családom tulajdonában van.

– De hogyan sikerült belelopniuk a szivárványokat? – tudakolta Lucy ámulva.

– A megolvasztott üvegbe fémeket és festékeket kevernek.

A kislányt meghökkentette a magyarázat. – Hogy lehet megolvasztani az üveget?

Mrs. Geiszlert azonban fárasztotta a társalgás. – A gyerekek túl sokat kérdezősködnek – vetette oda, majd visszament a konyhába.

Lucy hamarosan megtanulta, mi a neve a betegségnek, melyben ötéves húga szenvedett: agyhártyagyulladás. A szó azt jelentette, hogy Alice nagyon gyenge és kimerült lesz, amikor hazajöhet, és Lucynak jó kislánynak kell lennie, segítenie kell gondoskodni a húgáról, és nem szabad rendetlenkednie. Azt is jelentette, hogy nem veszekedhet Alice-szel, és nem zaklathatja fel semmi módon. – Ne most… – Ezt hallotta a leggyakrabban a szüleitől.

A hosszú, csendes nyár komor változást hozott az életükbe, melyet korábban a barátaikkal való közös játék, táborok és rozoga limonádés standok jellemeztek. A betegség következtében Alice mintha egyfajta központi tömeggé alakult volna át, mely körül billegő bolygóként, szorongva keringett a család többi tagja. A kórházból való visszatérését követő hetekben egyre-másra új játékok és könyvek tűntek fel a szobájában. A családi étkezések alkalmával senki sem szólt rá, ha az asztal körül futkosott, és nem várták el tőle, hogy azt mondja, „kérem” vagy „köszönöm”. Alice azonban nem érte be azzal, hogy az övé lett a legnagyobb darab sütemény, vagy hogy tovább maradhatott fenn minden más gyereknél. Semmi sem lehetett elég a kislány számára, akinek máris túl sok jutott ki mindenből.

A Marinn család Seattle Ballard nevű városrészében élt, melynek eredeti lakosai lazachalászattal és haltartósítással foglalkozó skandinávok voltak. Ahogy a negyed egyre fejlődött, növekedett, a skandináv lakosság aránya csökkent, ám örökségüknek még mindig bőven akadt tapasztalható jele a környéken. Lucy anyja olyan recepteket használt a konyhájában, melyek skandináv őseitől maradtak rá: gravlaxot készített, vagyis sóval, cukorral és kaporral pácolt lazacot… gyömbéres aszalt szilvával töltött, sült disznóhúsroládot… vagy krumkakét, fakanál nyelén tökéletes kúppá formált, kardamomos ízesítésű, ostyavékony kekszet. Lucy szívesen segített az anyjának, legfőképp azért, mert Alice-t egy kicsit sem érdekelte a főzés, ezért sosem bukkant fel a konyhában.

A nyár lassan átadta helyét a hűvösebb ősznek, és elkezdődött az iskola, de Marinnéknál semmi jel nem utalt arra, hogy a helyzet bármiben változna. Alice újra jól volt, ám a család mintha továbbra is azt vette volna alapul, hogy még mindig beteg. Ne zaklassuk fel. Hadd kapja meg, amit szeretne. Amikor Lucy panaszkodott emiatt, az anyja úgy csattant fel, mint addig még soha.

– Szégyelld magad, hogy féltékenykedsz! A húgod kis híján meghalt. Iszonyú fájdalmakat kellett elviselnie. Nagyon-nagyon szerencsésnek mondhatod magad, hogy nem kellett átmenned azon, amin neki.

Lucyn még napokkal később is áthullámzott a bűntudat, mintha újra meg újra fel-felszökő, makacs láz lett volna. Amíg az anyja éles hangon rá nem szólt, a kislány nem tudta azonosítani a kínzó érzést, mely miatt minden idegszála hegedűhúrként feszült meg: a féltékenységet. Bár fogalma sem volt, hogyan szabadulhatna meg tőle, azt biztosan tudta, hogy egy szóval sem említheti senkinek.

Nem tehetett egyebet, mint várta, hogy minden visszatérjen a régi kerékvágásba. Csakhogy erre nem került sor. És bár az anyja azt mondta, hogy egyformán szereti mindkét lányát, csak ezt különböző módokon fejezi ki, Lucy úgy látta, hogy Alice azért jóval közelebb áll a szívéhez.

A kislány rajongott az anyjáért, aki mindig érdekes mulatságokat talált ki nekik, ha nem mehettek a szabadba, mert esett az eső, és cseppet sem zavarta, amikor Lucy fel akarta próbálni a szekrényében található magas sarkú cipőket. Mrs. Marinn azonban mintha rejtélyes bánatot leplezett volna kedves játékosságával. Néha megesett, hogy amikor Lucy belépett a szobába, ott találta a nőt, aki teljesen elveszett arckifejezéssel, üres tekintettel mered a fal egy pontjára.

Voltak reggelek, amikor Lucy már korán besettenkedett a szülei szobájába, bemászott az ágyba az anyja mellé, és odabújt hozzá, hogy áthűlt lába átmelegedhessen a takaró alatt. Az apja bosszús lett, amikor észrevette, hogy ott van velük a kislány, és azt morogta, hogy vissza kellene mennie a saját szobájába. – Mindjárt – mormolta halkan a felesége, és átölelte Lucyt, hogy biztonságban érezze magát, a kislány pedig még szorosabban simult hozzá.

Ha azonban Lucy olyasmit tett, ami nem volt ínyére, annak következményei lettek. Ha a kislány beírást kapott, mert beszélgetett az órán, ha rosszul sikerült a számtandolgozata, vagy ha nem gyakorolta eleget a zongoraleckét, akkor az anyja szigorúan összeszorította az ajkát, és hűvösen bánt vele. Lucy sosem értette, neki miért kell megdolgoznia azért, amit Alice akkor is megkap, ha a világon semmit sem csinál. Majdnem végzetes betegségét követően a húgát elkényeztették, minden kívánságát teljesítették. Emiatt aztán egyáltalán nem viselkedett jól nevelten, belekotyogott mások társalgásába, játszott a tányérjára szedett étellel, simán elmart dolgokat másoktól, ha épp neki kellettek… mégsem háborodott fel rajta senki.

Egy este Marinnék azt tervezték, hogy elmennek vacsorázni valahová, és a lányokat a bébicsőszre bízzák, de Alice addig sírt, addig sikoltozott, míg le nem mondták az asztalfoglalásukat, és inkább otthon maradtak, hogy megbéküljön. Pizzát rendeltek, és amikor leültek a konyhaasztalhoz, hogy megegyék, a szülők még mindig a vacsorához felvett, elegáns öltözéküket viselték. Az anyjuk ékszerei csillogtak, és a róluk visszaverődő fény világos foltokat vetített a mennyezetre.

Alice kivett magának egy szelet pizzát, és átballagott vele a nappaliba, hogy rajzfilmeket nézzen a tévében. Lucy is fogta a tányérját, és indult volna utána.

– Lucy! – szólt rá az anyja. – Nem mehetsz el az asztaltól, míg nem végeztél.

– De Alice a nappaliban eszi a pizzáját.

– Ő túl kicsi ahhoz, hogy tudja, mit illik.

Ekkor meglepő módon Lucy apja is megszólalt: – Csak két évvel fiatalabb Lucynél. És ha jól emlékszem, Lucynak sosem volt szabad a vacsora vége előtt felállni az asztaltól.

– Alice még mindig nem nyerte vissza az agyhártyagyulladás előtti súlyát – jegyezte meg élesen a felesége. – Lucy, gyere vissza az asztalhoz.

A kislányt úgy fojtogatta az igazságtalanság, mintha satuba fogták volna a torkát. Lassú léptekkel vitte vissza a tányérját az asztalhoz, abban reménykedve, hogy az apja talán kiáll mellette. De a férfi csak megrázta a fejét, és nem szólt többet.

– De finom! – jelentette ki élénken Mrs. Marinn, és úgy harapott bele a pizzájába, mintha ritka ínyencség lenne. – Tulajdonképpen épp erre vágytam. Semmi kedvem sem volt elmenni itthonról. Olyan kellemes, jóleső érzés itt lenni.

A férje nem felelt. Akkurátus módon végzett a pizzájával, kiürült tányérját a mosogatóhoz vitte, majd ment, hogy megkeresse a telefonját.

– Ezt az iskolából küldték – mondta Lucy, és az anyja felé nyújtott egy papírlapot.

– Ne most, Lucy. Főzök. – Cherise Marinn épp zellert aprított a vágódeszkán, késével ügyesen kis U formájú darabkákra vágva a zellerszárakat. A kislány türelmesen várt, mire az anyja rápillantott, és felsóhajtott. – Jó, akkor mondd, szívem, hogy miről van szó.

– Ezeket az utasításokat kaptuk a másodikos tudományos bemutatóhoz. Három hetünk van a munkára.

Mrs. Marinn épp végzett egy zellerszár feldarabolásával, letette a kést, és a papír után nyúlt. Vékony szemöldökét összehúzva olvasni kezdte. – Elég időigényes tervnek tűnik. Minden tanulónak részt kell vennie benne?

A kislány bólintott.

Az anyja a fejét csóválta. – Bárcsak tudnák a tanáraitok, hogy mennyi időt kell a szülőknek ezekre a dolgokra pazarolnia.

– De anyu, neked semmit sem kell tenned. Egyedül fogok megcsinálni mindent.

– Valakinek el kell mennie veled a barkácsboltba, hogy megvegyük a háromlapú paravánt meg a többi holmit. Arról nem is szólva, hogy felügyelni kell a kísérletezésedet, aztán segíteni az előadásod begyakorlásában is.

Lucy apja ekkor lépett be a konyhába, fáradtan, mint mindig, amikor hosszú napja volt. Phillip Marinn csillagászatot tanított a Washingtoni Egyetemen, emellett pedig a NASA tanácsadójaként is dolgozott, s így annyira elfoglalt volt, hogy gyakran úgy tűnt, inkább csak vendég a saját otthonában, mintsem benne élne. Ha sikerült is hazaérnie vacsorára, valahogy mindig felhívta valamelyik munkatársa, akivel muszáj volt beszélnie, s végül a felesége és a lányai nélküle ültek asztalhoz. Fogalma sem volt, hogy hívják Lucy és Alice barátnőit, tanárait és fociedzőit, vagy hogy milyen a napirendjük. Lucyt éppen ezért lepték meg annyira az anyja következő szavai:

– Segítened kell Lucynak a tudományos bemutatóra való felkészülésben. Én az imént vállaltam el a felügyeletet Alice óvodai csoportja mellett. Túl sok a dolgom. – A nő átnyújtotta a papírt a férjének, majd belekotorta a zellert a tűzhelyen álló levesesfazékba.

– Szent ég! – A férfi tekintete szórakozottan végigsiklott a tudományos bemutató utasításain. – Erre nem érek rá.

– Szakíts rá időt – javasolta nyomatékkal a felesége.

– És ha megkérném valamelyik diákomat, hogy segítsen neki? – tűnődött fennhangon Lucy apja. – Esetleg kaphatna érte extra kreditet.

Mrs. Marinn összevonta a szemöldökét, és szép ívű ajka szögletében két mély ránc keletkezett. – Phillip! Hogy képes lennél a saját gyerekedet rásózni egy egyetemistára…

– Csak vicceltem – mentegetőzött sietve a férfi, bár Lucy nem igazán hitt neki.

– Akkor megcsinálod?

– Úgy látom, nincs más választásom.

– A közös munka közelebb hoz majd benneteket.

Mr. Marinn beletörődő pillantást vetett a kislány felé. – Szerinted is szükségünk van arra, hogy közelebb kerüljünk egymáshoz?

– Igen, apu.

– Hát jó. Eldöntötted már, hogy miféle kísérletet szeretnél elvégezni?

– Beszámolót fogok készíteni. Az üvegről – felelte a kislány.

– És nem lehetne inkább egy olyan témát választani, aminek az űrhöz van köze? Mondjuk, elkészíthetnénk a Naprendszer modelljét, vagy leírhatnánk, hogyan születnek a csillagok…

– Nem, apu. A beszámolómnak az üvegről kell szólnia.

– De miért?

– Csak. – Lucyt már egy ideje teljesen megbabonázta az üveg. Minden reggelinél elbűvölve tanulmányozta a fénnyel átitatott anyagot, melyből a gyümölcsleves pohara készült. Hogy milyen tökéletes formát ad az élénk színű leveknek, milyen könnyedén vezeti a hőt, a hideget, a rezgést.

Mr. Marinn elvitte a könyvtárba, hogy kivegyen néhány felnőtteknek szóló könyvet az üvegről és üvegművességről, mert szerinte a témára vonatkozó gyerekkönyvek nem közöltek elég részletet. Lucy így megtanulhatta, hogy amikor egy anyag olyan molekulákból áll, melyek szerkezete úgy épül fel, mint egy téglából rakott fal, akkor nem lehet átlátni rajta. Ha azonban a molekulák rendszertelenek, és nem rendeződnek rácsba, mint a vízé, az égetett cukoré vagy az üvegé, akkor a fény áthatolhat köztük.

– Mondd csak, Lucy – kérdezte az apja, miközben egy ábrát ragasztottak fel a háromlapú paravánra –, az üveg szilárd vagy folyékony halmazállapotú?

– Az üveg folyadék, ami úgy viselkedik, mint a szilárd anyagok.

– Nagyon okos kislány vagy. Gondolod, hogy hozzám hasonlóan belőled is tudós lesz, amikor felnősz?

Lucy megrázta a fejét.

– Mi szeretnél lenni?

– Üvegművész. – A kislány az utóbbi időben egyre többet álmodott arról, hogy különféle tárgyakat készít üvegből. Álmában látta, ahogy a fény megcsillan és visszaverődik egy élénk színű, áttetsző cukorkát idéző ablakon… az üveg úgy örvénylik, úgy hajlik, mint valami egzotikus, tengermélyi élőlény, madár vagy virág.

Az apja nyugtalanul pillantott rá. – Nagyon kevesen vannak, akik művészként meg tudnak élni. Csak az igazán híresek képesek pénzt is keresni.

– Hát akkor híres művész leszek – bólintott vidáman a kislány, és elkezdte kiszínezni a feliratot a háromlapú paravánon.

Az apja hétvégén elvitte a helyi üvegfúvó műhelybe, ahol egy vörös szakállú férfi megmutatta a mestersége alapvető fogásait. Lucy megbűvölten nézte, és olyan közel húzódott hozzá, amennyire csak Mr. Marinn engedte. Az üvegműves először egy kemencében magas hőmérsékleten megolvasztotta a homokot, majd hosszú fémpálcát dugott az olvadt masszába, s fényes, vöröslő golyóvá formálta. A levegőt betöltötte egy jellegzetes szag: felforrósodott fém, verejték, megperzselődő festék és a nedves újságpapírok hamuja, melyeket a műhelyben az üveg kézi formálásánál használtak.

Az üvegfúvó mester fokozatosan újabb rétegekkel növelte tovább az izzó, narancsos fényű üveggolyót, melyet folyamatosan forgatott, és gyakran újra is kellett hevítenie. Ráhintett némi kék üvegkeveréket, majd egy acéllapú asztalon ide-oda hempergette az olvadt masszát, hogy a színezőanyag egyenletesen eloszoljon benne.

Lucy tágra nyílt szemmel figyelte. Mindent meg akart tudni erről a rejtélyes folyamatról, érdekelte mindaz, ami az üveg keveréséről, olvasztásáról, színezéséről és formálásáról szólt. Még soha semmit nem érzett ennyire fontosnak vagy ennyire szükségesnek.

Mielőtt eljöttek volna, az apja vett neki egy fúvottüveg ajándéktárgyat, ami irizáló, szivárványszínű sávokból álló hőlégballonra emlékeztetett, és rézdrótból készült, apró állványra volt felfüggesztve. Lucy mindig is úgy gondolt vissza erre az alkalomra, mint gyerekkora legjobb napjára.

Ugyanazon a héten, pár nappal később történt valami. A kislány épp hazaért a fociedzésről. Kora este volt, a sötétlila égen világos felhők úsztak, olyan színhatást keltve, mint az ezüstösen hamvas, érett szilváé. Lucy nem vetette le azonnal a műanyag sípcsontvédőt és a fölé húzott sportzoknit, hanem ügyetlenül, merev léptekkel a szobája felé indult, és meglátta, hogy odabent ég a lámpa az éjjeliszekrényén, mellette pedig ott áll Alice, és valamit tart a kezében. Lucy összevonta a szemöldökét. Alice-nek többször is megmondták, hogy engedély nélkül nem léphet be a nővére szobájába. A kislány azonban a tiltás miatt csak azért is be akart menni. Lucy gyanította, hogy már korábban is járhatott nála, mert feltűnt neki, hogy plüssállatai és babái nem a szokott helyükön voltak.

Lucy felkiáltott, Alice ijedten megpördült, és kiejtette a tárgyat a kezéből. A szilánkokra törő üveg hangjától mindketten összerezzentek. Alice arcocskája egy pillanatra csupa bűntudat volt.

Lucy értetlenül bámult a fapadlón csillogó üvegszemétre, amely korábban az apjától kapott, fúvottüveg hőlégballon volt. – Mit keresel itt?! – szegezte a húgának a kérdést hitetlenkedve, indulatosan. – Ez az én szobám! És az is az enyém volt! Kifelé!

Alice elsírta magát, és tovább téblábolt az üvegszilánkok között.

A zajra riadtan beszaladt az anyjuk. – Alice! – A kislányhoz ugrott, és felkapta, nehogy megvágja magát. – Kicsikém, megsérültél? Mi történt?

– Lucy megijesztett – zokogta Alice.

– Eltörte az üveg hőlégballonomat – csattant fel a nővére. – Nem kérdezte meg, hogy bejöhet-e a szobámba, csak bejött, és eltörte.

Az anyjuk magához szorította Alice-t, és a haját simogatta. – Ugyan, csak kíváncsi volt. Véletlen baleset volt az egész, Lucy.

Lucy a húgára meredt. – Utállak! Soha többet ne merj bejönni ide, mert lerúgom a fejedet!

Alice a fenyegetés hallatán újra könnyekben tört ki, Mrs. Marinn arca pedig elsötétült. – Ebből elég, Lucy. Elvárom, hogy kedves légy a húgoddal, különösen azután, hogy olyan beteg volt.

– Már nem beteg – felelte Lucy, de Alice heves zokogása mellett meg sem lehetett hallani a szavait.

– Először elviszem innen a húgodat – vetette oda az anyja. – Utána visszajövök, és feltakarítom az üveget. Hozzá ne érj, minden szilánk borotvaéles. Jaj, Lucy, az ég szerelmére, majd veszek neked egy másikat!

– Az nem lesz ugyanaz – morogta morcosan a lány, de addigra Mrs. Marinn Alice-szel már kilépett a szobából.

Lucy letérdelt az összetört üvegdarabkák mellé, melyek szivárványos fénnyel csillogtak a fapadlón, mintha szappanbuborékok lettek volna. Előregörnyedt, s szipogva meredt a tönkretett dísztárgyra. Minden összemosódott előtte. Úgy érezte, mintha a testét feszítő érzelmek a bőre pórusain át kipárolognának a levegőbe… düh, bánat, sóvárgás, zsémbesség és a hihetetlen vágy a szeretetre.

Az éjjelilámpa halvány derengéséből mintha apró fénypontok váltak volna ki. Lucy lenyelte a könnyeit, mindkét karjával átölelte magát, és remegve nagy levegőt vett. Pislogva látta, hogy a fények felemelkednek a padlóról, és örvényleni kezdenek körülötte. Meglepetten megtörölte ujjaival a szemét, aztán csak nézte, hogyan táncolnak körbe-körbe a fénypontok. Végül eljutott a tudatáig, hogy mit is lát.

Szentjánosbogarak.

Egy varázslat… csak neki.

Minden egyes üvegszilánk eleven szikrává változott át. A szentjánosbogarak könnyedén, lassan a nyitott ablak felé suhantak, és kirepültek az éjszakába.

Amikor az anyja pár perc elteltével visszatért, Lucy már az ágya szélén ülve bámult az ablakra.

– Mi történt az üveggel? – kérdezte Mrs. Marinn.

– Eltűnt – felelte a lánya szórakozottan.

Ez a varázslat az ő titka volt. Fogalma sem volt, honnan eredhetett, csak azt tudta, hogy ez a csoda meg fogja találni a teret, melyre szüksége van, és életre kel benne, mint az aszfalt repedéseiből kinövő virágok.

– Mondtam, hogy ne nyúlj hozzá. Megvághattad volna a kezedet.

– Sajnálom, anyu. – Lucy az éjjeliszekrényére letett könyv után nyúlt. Találomra felcsapta valahol, és a lapra meredt, bár egyetlen betűt sem tudott kivenni.

Hallotta, hogy az anyja felsóhajt. – Lucy, türelmesebbnek kell lenned a kishúgoddal.

– Tudom.

– Még mindig olyan törékeny azok után, amiken átment.

A lány a kezében tartott könyvre szegezte a tekintetét, és konokul hallgatott, míg Mrs. Marinn ki nem ment a szobából.

Egy összecsapott vacsora után, melynek során egyedül Alice csacsogása törte meg a csendet, Lucy segített leszedni az asztalt. A fejében gondolatok kavarogtak. Úgy tűnt, mintha korábban olyan erős érzelmek törtek volna ki belőle, melyek új formát adtak az üvegnek. Arra gondolt, hogy az üveg talán tudatni akart vele valamit.

Bement a dolgozószobába, ahol az apja épp egy számot tárcsázott a telefonján. Nem szerette, ha munka közben zavarják, de Lucynak ezt most fontos volt megkérdeznie. – Apu… – szólalt meg tétován.

Látta, hogy az apja ingerült lehet, mert megfeszült a válla. A hangja azonban nem árulkodott bosszúságról, amikor letette a telefont, és felé fordult. – Igen, Lucy?

– Mit jelent, ha az ember szentjánosbogarat lát?

– Attól tartok, Washington államban nincsenek szentjánosbogarak. Nem élnek meg ilyen messze északon.

– Igen, de mi a jelentése?

– Úgy érted, jelképesen? – A férfi elgondolkodott. – A szentjánosbogár napközben elég jelentéktelen kis rovar. Ha nem tudnánk, hogy micsoda, azt hinnénk, semmi különös. Éjjel azonban a saját fényét árasztja. A sötétség hozza elő a legszebb adottságát. – Lucy elragadtatott arckifejezése láttán elmosolyodott. – Ami igazán rendkívüli tehetségre vall egy ilyen hétköznapi külsejű élőlénynél, nem igaz?

Attól fogva a varázslat mindig rátalált Lucyra, amikor nagy szüksége volt rá. És néha akkor is, amikor a legkevésbé sem akarta.

Kettő

– Nekem nem könnyű megbízni az emberekben – magyarázta annak idején Lucy Kevinnek, nem sokkal a megismerkedésük után.

A férfi átölelte, és a fülébe súgta: – De velem nincs ilyen gondod.

Már két éve éltek együtt Kevin Pearsonnel, és Lucy még mindig nem tudta elhinni, hogy ilyen szerencséje lehet. A férfi megtestesítette mindazt, amire vágyott. Kevin pontosan értette a legapróbb gesztusok értékét is – például Lucy kedvenc virágaival ültette tele a ház előkertjét, vagy felhívta a nap közepén csak úgy, beszélgetni. Társaságkedvelő ember volt, aki gyakran kirángatta a nőt a műterméből, hogy buliba vigye, vagy vacsorázni közös barátaikkal.

Lucy megszállott munkamániája a korábbi kapcsolataiban komoly problémát jelentett. Különféle műtárgyat alkotott, mozaikokat, lámpaernyőket, sőt kisebb bútorokat is, de a legeslegjobban színes ólomüveg ablakokat szeretett készíteni. Kevin előtt nem ismert olyan férfit, aki legalább feleannyira érdekelte volna, mint a munkája – ami azzal a következménnyel járt, hogy üvegművésznek sokkal jobb volt, mint barátnőnek. Kevin felbukkanásával azonban ez is megváltozott. A férfitól érzékiséget és bizalmat tanult, s bizonyos alkalmakkor közelebb érezte hozzá magát, mint bárki máshoz a világon. Azonban egy keskeny, ám átjárhatatlan határ így is elválasztotta őket, s megakadályozta, hogy maradéktalanul megismerjék egymást, hogy a legalapvetőbb igazságokat is tudják a másikról.

Egy résnyire nyitott ablakon át hűvös, április szellő suhant be az átalakított garázsba. Lucy műterme tele volt a hivatása gyakorlásához szükséges eszközökkel: volt ott egy beépített fényforrással bíró tervezőasztal, melyen az üveg vágását és elrendezését végezte, volt külön asztal, ahol forraszthatott, voltak állványok, melyeken az üveglapokat tárolta, és volt egy kemence is. Az ajtón vidám üvegmozaiktábla lógott: a háttérként szolgáló kék égen, egy régimódi deszkahintán álló nő körvonalai rajzolódtak ki. Alatta cikornyás, aranyozott betűkkel a következő felirat állt: CSILLAGHINTA.

A közeli Friday Harbor felől különféle zajok szűrődtek be a műterembe: a sirályok önfeledt rikoltozása, egy érkező komp felharsanó kürthangja. Bár a San Juan-sziget Washington állam része volt, mégis mintha egy egészen más világhoz tartozott volna. A területet a Cascade-hegység esőárnyéka védte, így amikor Seattle szürke ködbe és csöpögő esőfelhőkbe burkolózott, a szigeten akkor is sütött a nap. A partvonal csupa homokos strand, a sziget belsejében fenyőerdők zöldelltek. Tavasszal és ősszel a horizonton vízpára-kilövellések jelezték a lazacokra vadászó kardszárnyú delfinek jelenlétét.

Lucy óvatosan kirakta, majd átrendezte az üvegdarabokat, aztán benyomkodta őket az asztallapra felkent vékony, gyorsan kötő cementrétegbe. A csiszolt üvegből készült örvényes minta köré simára kopott tengeri üvegből, összetört porcelántárgyakból, muranói és millefiori darabkákból álló mozaikhátteret készített. Kevinnek szánta születésnapi ajándékba az asztalt, mert a férfi egyszer megcsodálta a vázlatfüzetében látott örvénymintát.

Annyira belemerült a munkájába, hogy az ebédről meg is feledkezett. Már délután volt, amikor Kevin bekopogott és belépett a műterembe.

– Szia! – nevetett rá a nő, és ráborított egy kendőt a mozaikra, nehogy meglássa a férfi. – Hát te meg mit csinálsz itt? Úgy gondoltad, hogy elviszel szendvicsezni? Mert éhen halok.

Kevin azonban nem felelt. Az arca feszült volt, és mintha képtelen lett volna Lucy szemébe nézni. – Beszélnünk kell – bökte ki.

– Miről?

A férfiból mély, bizonytalan sóhaj szakadt fel. – Nekem ez így nem jó.

Lucy testén borzongás futott át, mert Kevin arckifejezésből kiolvasta, hogy komoly baj van. – De mi… mi nem jó neked?

– Hát mi ketten. A kapcsolatunk.

A nő teljesen összezavarodott, és a hirtelen támadt pánik mindent kitörölt a fejéből. Beletelt egy kis időbe, mire összeszedte magát valamennyire. – …ez nem rólad szól – mondta éppen Kevin. – Mármint… te nagyszerű vagy. Remélem, hogy elhiszed. De ez az utóbbi időben nekem már nem volt elég. Nem… az „elég” nem a megfelelő szó. Talán inkább túl sok vagy nekem. Mintha a magam számára már nem maradna hely, mintha ki lennék szorítva. Mennyire fogalmazok érthetően?

Lucy döbbent pillantása a munkaasztalon heverő üvegdarabkák felé siklott. Ha sikerülne másra összpontosítani… valamire, ami nem Kevin… akkor a férfi talán nem folytatná.

– …mert nagyon-nagyon egyértelművé akarom tenni, nehogy a végén én legyek a rosszfiú. Senkinek sem kell rosszfiúnak lenni. Egyszerűen csak annyira kimerítő, Luce… állandóan nyugtatgatni téged, hogy én épp annyira benne vagyok ebben a kapcsolatban, mint te. Ha csak egy percre a helyembe képzelnéd magad, rögtön rájönnél, hogy miért muszáj eltávolodnom ettől az egésztől. Tőlünk.

– De te nem eltávolodsz. – Lucy kinyúlt az üvegvágó után, és olajba mártotta a végét. – Te szakítasz velem. – Képtelen volt elhinni. Hallotta, ahogy kimondja a szavakat, de még mindig nem hitte el. Végighúzta az üvegvágót az L alakú vonalzó mentén, de szinte azt sem tudta, hogy mit csinál.

– Látod, pontosan erről beszélek. Erről a hangsúlyról. Tudom, mi jár a fejedben. Mindig is szorongtál, hogy szakítani fogok veled, és most, hogy ez megtörténik, azt gondolod, hogy végig igazad volt. Pedig egyáltalán nem erről van szó. – Kevin egy időre elhallgatott, és szótlanul nézte, ahogy a nő laposfogóval megfogja a megjelölt üveglapot, egy ügyes mozdulat, és a lap szépen eltört a vonal mentén. – Nem azt mondom, hogy te tehetsz róla, de nem is az én hibám.

Lucy végtelen gondossággal letette az üvegdarabot és a fogót. Mozdulatlanul ült, de úgy érezte, mintha zuhanna. Ostobaság, hogy ennyire meghökkenti a dolog? Mik voltak a jelek, amelyekre nem figyelt fel? Miért éri ilyen váratlanul az egész?

– Azt mondtad, hogy szeretsz – suttogta, és elszégyellte magát, olyan szánalmasan csengett a hangja.

– Szerettelek is. Még mindig szeretlek. Épp ezért olyan nehéz most nekem. Épp annyira fáj, mint neked. Remélem, ezt megérted.

– Van valaki más?

– Ha lenne, annak sem lenne semmi köze ahhoz, hogy miért akarok szünetet tartani.

Lucy meghallotta a saját elcsukló, enyhén remegő hangját. – Úgy mondod ezt a „szünetet”, mintha csak kávéért és bagelért készülnél kiugrani. Pedig nem szünetről van szó. Végleges a döntésed.

– Tudtam, hogy kiborulsz majd. Tudtam, hogy ebből egyikünk sem jön ki jól.

– Már hogy jöhetne ki jól belőle bármelyikünk?

– Sajnálom. Sajnálom. Még hányszor mondjam el? Annyira sajnálom, hogy ennél jobban nem is sajnálhatnám. Megtettem minden tőlem telhetőt, és sajnálom, hogy ez neked nem volt elég jó. Nem, tudom, sosem állítottad, hogy neked ez nem elég, de láttam rajtad. Mert bármit csináltam is, az sosem tudta lerombolni az önbizalomhiányodat. Így hát végül szembe kellett néznem a ténnyel, hogy ez a kapcsolat nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Ami nem volt egy népünnepély, hidd el. Nem tudom, vigasztal-e, de ritka pocsékul érzem magam. – Látva Lucy értetlen pillantását, Kevin felsóhajtott. – Nézd, van itt valami, amit jobb, ha tőlem hallasz, nem pedig valaki mástól. Amikor ráébredtem, hogy a kapcsolatunk válságba került, muszáj volt beszélnem róla valakivel. Úgyhogy egy… egy ismerőshöz fordultam. És minél több időt töltöttünk együtt, annál közelebb kerültünk egymáshoz. Egyikünk sem tehet róla… egyszerűen megtörtént.

– Vagyis elkezdtél járni valaki mással? Mielőtt még velem szakítottál volna?

– Érzelmileg már szakítottam veled. Csak még nem hoztam a tudomásodra. Tudom, másképpen kellett volna intéznem, de… az a helyzet, hogy muszáj elindulnom egy új irányba. Mindkettőnk számára ez a legjobb. Ami miatt mégis olyan nehéz az egész… mindenki számára, beleértve engem is… hogy akivel most vagyok… ő közel áll hozzád.

– Közel áll hozzám? Úgy érted, valamelyik barátnőm?

– Ami azt illeti… Alice-ről beszélek.

Lucy úgy érezte, mintha a bőre túl feszessé vált volna – ahogy akkor szokott, amikor az embernek sikerül elkerülnie egy hatalmas esést, de a hirtelen felszökő adrenalinszint így is érezteti a hatását. Képtelen lett volna megszólalni.

– Alice éppúgy nem tervezte el ezt az egészet, ahogy én sem – folytatta Kevin.

Lucy pislogott, és nagyot nyelt. – Mit nem terveztetek el? Te… te a húgommal jársz? Szerelmes vagy belé?

– Nem volt szándékos…

– Lefeküdtél vele?

A férfi szégyenkező hallgatása megadta a választ.

– Takarodj – hebegte a nő.

– Rendben… de nem szeretném, ha Alice-t okolnád azért…

– Ki innen, ki innen! – Lucynak mostanra elege lett. Fogalma sem volt ugyan, hogy mihez kezd, de nem akarta, hogy Kevin ott legyen, amikor eldönti.

A férfi elindult a műterem ajtaja felé. – Majd később még beszélünk, amikor volt egy kis időd átgondolni az egészet, jó? Mert szeretném, ha barátok maradnánk. De van itt még egy dolog, Luce… Alice elég hamar beköltözne. Úgyhogy muszáj lesz másik lakást találnod.

Lucy nem felelt. Összetörten, némán várta, hogy Kevin távozzon.

Keserűen feltette magában a kérdést, hogy miért van meglepve. Hiszen ez mindig így ment. Alice mindig megkapta, amit akart, mindig elvette, amire szüksége volt, és egyetlen percig sem gondolt a következményekre. A Marinn család minden tagja számára Alice volt az első – beleértve magát Alice-t. Oly könnyű lett volna gyűlölni a húgát, csak éppen Lucy néha érzékelte benne a sebezhetőség és melankólia különös keverékét, ami mintha az anyjuk csendes bánatát idézte volna. Lucy mindig abban a helyzetben találta magát, hogy kénytelen Alice-ről gondoskodni: ha elmentek valahová, mindig ő fizette a vacsorát, pénzt adott kölcsön neki, amit sosem kapott vissza, s hagyta, hogy kölcsönvegye a ruháit és a cipőit, melyeket sosem hozott vissza.

Alice-nek volt esze, és világosan fejezte ki a gondolatait, de ha valamibe belekezdett, nehézséget okozott neki, hogy be is fejezze. Gyakran váltott állást, különféle tervekbe fogott bele, de nem valósította meg őket, és általában szakított a barátaival, mielőtt a kapcsolatuk elmélyülhetett volna. Káprázatos első benyomást tett – karizmatikus volt, szexi, jó társaság –, ám az ismerősök hamar elmaradoztak mellőle, mintha lemorzsolódtak volna a mindennapos, banális tevékenységek során, melyek pedig általában erősebbé teszik a kapcsolatokat.

Az elmúlt másfél évben Alice egy régóta futó, délutánonként műsorra kerülő szappanopera forgatókönyvírói mellett segédkezett. Korábban sosem sikerült ennyi ideig megmaradnia egy állásban. Seattle-ben élt, bár időnként New Yorkba kellett utaznia, hogy egyeztessen a fő forgatókönyvírókkal a történet fontosabb fordulatairól. Lucy mutatta be Kevinnek, és néha együtt mentek el szórakozni, de Alice semmiféle érdeklődést sem mutatott a férfi iránt. Lucy badarul azt hitte, hogy a húgától talán kitelik, hogy kölcsönvegye a holmiját, de a barátját biztosan nem nyúlná le.

Hogyan kezdődhetett Alice és Kevin románca? Ki kezdeményezett? Vagy ő maga viselkedett olyan szerencsétlenül, hogy ezzel elűzte Kevint? Mert ha nem a férfi hibája – ahogy azt Kevin bizonygatta –, akkor egyedül ő tehetett róla, nem? Valakinek a hibája, ez biztos.

Erősen lehunyta a szemét, nehogy kicsorduljanak forró könnyei.

Hogyan lehet belegondolni valamibe, ami ennyire fáj? Mihez kezd az ember az emlékekkel, érzésekkel, szükségletekkel, melyek már nem tartoznak sehová?

Lucy ügyetlenül talpra állt, és régi, háromsebességes biciklijéhez lépett, melyet az ajtó mellett támasztott a falnak. Türkizkék, vintage Schwinn kerékpár volt, a kormányra szerelt virágos kosárkával. Egy kampón ott lógott a sisakja, a nő lekapta, és már indult is kifelé a biciklivel.

Hűvös, párás tavaszi délután volt, az alacsonyan lebegő, szappanhabhoz hasonló, könnyű felhőrétegből csak a duglászfenyők csúcsa látszott ki. A nyirkos széltől átnedvesedett a pólója, és libabőrös lett meztelen karja. Nem tudta, hová tart, mifelé igyekszik, de taposta a pedált, míg a lábizmai égni nem kezdtek, és mellkasába fájdalom hasított. Megállt egy pihenőnél az út mellett, és rájött, hogy az ösvény onnan a sziget nyugati oldalán fekvő öböl felé vezet. Tolni kezdte a biciklit a hepehupás csapáson, míg egy sor meredek, viharvert, fehér mészkővel erezett vörös bazaltsziklához nem ért. Apály volt, hollók és sirályok csipegették fel a parton a hátrahúzódó víz után ott maradt apró tengeri élőlényeket.

A sziget őslakosainak csoportja, egy parti salish törzs hajdan két csónak közt kifeszített hálókkal kagylót, osztrigát és lazacot fogott ezen a tájon. A szoros vize bőséges élelmet biztosított számukra, s úgy hitték, mindez egy asszony ajándéka, aki réges-régen feleségül ment a tengerhez. A nő egy nap úszni indult, a csinos fiatalember képét öltött tenger pedig beleszeretett. A nő apja vonakodva megengedte, hogy összeházasodjanak, s a lánya ezután eltűnt szerelmével a habokban. A tenger attól fogva hálából gazdag zsákmányt juttatott a szigetlakóknak.

Lucynak mindig is tetszett ez a legenda, s felcsigázta az érdeklődését a mindent elsöprő szerelem, és ahogy a nő teljesen átadta magát ennek az érzésnek. Mindent feláldozott érte. Ilyen romantikus elképzelések azonban csak a képzőművészetben, irodalomban vagy zenében léteztek. A valósághoz nem volt semmi közük.

Az ő valóságához biztosan nem.

Lucy lehajtotta a kerékpár kitámasztóját, levette a sisakját, és leballagott a mélyen fekvő partra. A kavicsos talaj egyenetlen volt, a szürke homokból mindenfelé uszadékfák meredeztek. A nő lassan lépkedett, s közben megpróbálta eldönteni, hogy mitévő legyen. Kevin azt akarta, hogy költözzön ki a házból. Egyetlen délután leforgása alatt elvesztette az otthonát, a barátját és a húgát.

A felhőréteg egyre lejjebb ereszkedett, elzárva az utat a maradék fény elől. A távolban egy hatalmas viharfelhőből eső zuhogott az óceánba, a záporozó víz úgy lengett-csapkodott a hullámok felett, mint nyitott ablakban a fátyolfüggöny. Egy holló felröppent, fekete szárnya tollai ujjakként nyíltak szét, majd a légáramlaton lebegve a szárazföld felé vitorlázott. Lucy látta, hogy a vihar felé tart, és tudta, indulnia kellene, hogy menedéket keressen. Csak épp fogalma sem volt, hogy hová mehetne.

Könnyek szöktek a szemébe, elhomályosult körülötte minden, de egyszer csak észrevette, hogy a kavicsok közt valami zölden megcsillan. Lehajolt, hogy felvegye. A partvonal közelében járó hajókról a vízbe hajított üvegek darabkáit a homok és a hullámok matt fényű kavicsokká csiszolták és kisodorták a fövenyre.

Ráhajtotta az ujjait a tengeri üvegre, s kitekintett a partot nyaldosó hullámokra, melyek tajtékos, durva szövésű takaróra emlékeztettek. Az óceán kopottszürke volt, a megbánás és neheztelés, a legmélységesebb magány színe. Amikor valakit úgy csaltak meg, mint Lucyt, abban az volt a legrosszabb, hogy az ember ilyenkor elveszíti az önmagába vetett hitét. Ha ekkorát téved egy személy megítélésében, az csak azt jelentheti, hogy soha többé nem lesz már biztos semmiben sem.

A tenyere égett, mintha parazsat szorongatott volna. Különös mocorgást érzett a markában, s amikor ösztönösen szétnyitotta az ujjait, a tengeri üvegnek nyoma sem volt. Egy pillangó pihent a tenyerén, s széttárta szivárványos, kék szárnyát. Csak egyetlen másodpercig maradt ott, aztán fellebbent, s földöntúli kék villanással elrepült, hogy menedéket találjon.

Lucy ajka keserű mosolyra húzódott.

Sosem árulta el senkinek, hogy mire képes az üveggel. Előfordult, hogy ha egy erős érzelem hatása alatt megérintett egy üvegdarabkát, az élőlénnyé változott át, vagy legalábbis egy élőlény rendkívül meggyőző illúziójává – mindig apró lény kelt életre a kezében, és a jelenség mindig mulandó volt. Lucy sokat küszködött, hogy rájöjjön, hogyan és miért történik mindez, de aztán rátalált egy Einstein-idézetre, amely arról szólt, hogy az embernek úgy kell élnie, mintha csoda lenne minden, ami körülveszi… vagy mintha semmi sem lenne csoda. Ekkor megértette: teljesen mindegy, hogy a molekuláris fizika egy jelenségének vagy varázslatnak nevezi ezt a különös képességét, mert mindkét meghatározás igaz, és a szavak egyébként sem jelentenek semmit.

Örömtelen mosolya elhalványult, miközben a pillangó után bámult, és nézte, ahogy eltűnik a szeme elől.

Tudta, hogy a pillangó az élet új szakaszának elfogadását jelképezi. Hogy hinni kell akkor is, amikor minden megváltozik körülötte.

Ezúttal nem, villant át az agyán, és hirtelen borzasztóan gyűlölte ezt a képességét, s a vele járó elszigeteltséget.

A szeme sarkából megpillantott egy kutyát, amely a part mentén ügetett. Mögötte sötét hajú idegen lépkedett, aki Lucyra függesztette figyelmes tekintetét.

A férfi látványától azonnal nyugtalanító érzés fogta el. Izmos, szálas alkata olyan emberre utalt, aki a szabad ég alatt dolgozik, és volt benne valami, ami azt sugallta, hogy megvannak a maga tapasztalatai az élet kellemetlenebb oldaláról. Más körülmények között Lucy talán másképpen viselkedett volna, most azonban semmi kedve nem volt ahhoz, hogy egyedül maradjon vele a parton.

Elindult az út menti pihenőhöz vezető ösvény felé. Amikor hátrapillantott, észrevette, hogy a férfi követi, amitől a nyugtalansága még magasabb fokozatra kapcsolt. Gyorsabban kezdte szedni a lábát, ám a sportcipője orra megcsúszott a szél koptatta bazalton, a súlypontja előrelendítette a testét, s rázuhant a kezére.

Megrázta az esés, de igyekezett összeszedni magát. Azonban mire talpra állt, a férfi már beérte. Lucy felszisszent, és amikor megperdült, hogy szembenézzen vele, kócos, barna haja a szemébe hullott, s így nem sokat láthatott.

– Nyugalom – szólt rá az idegen.

A nő kisimította az arcából a hajat, és bizalmatlanul mérte végig. A férfi napbarnított arcában kékeszölden világított a szeme. Feltűnő, érzéki benyomást keltő, ám közben nyersen férfias jelenség volt. Nem nézett ki harmincévesnél többnek, az arca azonban annak az embernek az érettségét tükrözte, aki már sok mindent megélt.

– Maga követett engem – vádolta meg Lucy.

– Nem követtem. Véletlenül ez az egyetlen ösvény, amely az út felé vezet, én pedig szeretnék visszaérni a kisteherautómhoz, mielőtt elkap minket a vihar. Úgyhogy ha nem bánja… vagy szedje a lábát, vagy álljon félre az utamból.

Lucy lelépett az ösvényről, és gúnyos gesztussal jelezte, hogy szabad a pálya. – A világért sem tartanám vissza.

Az idegen tekintete megállapodott a kezén, ahol az ujjak hajlataiban vér gyűlt össze. Amikor a nő elesett, egy kő éles pereme belevágott a tenyere felső részébe. – A kocsimban van elsősegélycsomag – jegyezte meg összevont szemöldökkel.

– Semmi komoly – felelte Lucy, pedig a seb fájdalmasan lüktetett. Farmernadrágjába törölte vérző tenyerét. – Jól vagyok.

– A másik kezével szorítsa el – javasolta az idegen, aztán végigmérte, és összepréselte az ajkát. – Felkísérem az ösvényhez.

– Miért?

– Nehogy megint elessen.

– Nem fogok elesni.

– A terep meredek. És az eddigiekből ítélve maga nem áll túl biztosan a lábán.

– Maga aztán… – Lucyból kurta, hitetlenkedő nevetés szakadt ki. – Én… én nem is ismerem magát.

– Sam Nolan vagyok. False Bay-ben élek. – A férfi elhallgatott, mert vészjóslón megdörrent az ég. – Induljunk.

– Kommunikáció terén még lenne mit tanulnia – morogta a nő, de nem tiltakozott, amikor a férfi elindult mellette az egyenetlen ösvényen.

– Igyekezz, Renfield! – szólt rá Sam Nolan a kutyára, aki lihegve, gutaütést idéző horkantásokkal próbált lépést tartani velük.

– Állandó lakos a szigeten? – kérdezte Lucy.

– Igen. Itt születtem, és itt nevelkedtem. És maga?

– Itt élek már pár éve. – Majd komoran hozzátette: – De lehet, hogy hamarosan el kell költöznöm.

– Állást vált?

– Nem. – Lucy általában nagyon körültekintően nyilatkozott a magánéletéről, most azonban valami meggondolatlan indíttatásból hozzáfűzte: – A barátom épp most szakított velem.

– Ma? – sandított rá Sam.

– Nagyjából egy órája.

– És biztosan vége a kapcsolatuknak? Talán csak egy kis nézeteltérésük támadt.

– Biztos – bólintott határozottan Lucy. – Megcsalt.

– Akkor jó, hogy megszabadult tőle.

– Nem akar mentséget találni neki? – tudakolta cinikusan a nő.

– Miért mentegetnék egy ilyen alakot?

– Mert férfi, márpedig a férfiak állítólag képtelenek hűségesnek maradni. Így vannak összerakva. Valamiféle biológiai parancsnak engedve csalják meg a párjukat.

– Egy nagy fenét! Egy férfi nem csal meg senkit. Ha megtetszik neki valaki más, akkor előbb szakít. Ez alól nincs kivétel. – Fürgén továbbsiettek, miközben körülöttük egyre szaporábban kopogtak az ösvényen a kövér esőcseppek. – Már majdnem ott vagyunk – mondta Sam. – Vérzik még a keze?

Lucy ellazította az ujjait, melyekkel addig nyomást gyakorolt a másik tenyerére, és a vérző vágásra pillantott. – Már nem annyira.

– Ha nem áll el, akkor szüksége lehet egy-két öltésre. – Ennek hallatán a nő megbotlott, mire a férfi elkapta a könyökét, hogy megtartsa. Amikor látta, hogy Lucy arcából kifutott a vér, megkérdezte: – Még sosem varrták össze semmiféle sebét?

– Nem, és most is eltekintenék tőle. Tripanofóbiám van.

– Az meg micsoda? Fél a tűktől?

– Ühüm. Most azt gondolja, hogy micsoda butaság, igaz?

A férfi megrázta a fejét, az ajka halvány mosolyra húzódott. – Az én fóbiám még ennél is szörnyűbb.

– És mitől fél?

– Azt csak indokolt esetben árulom el.

– A pókoktól? – kezdett találgatni a nő. – Tériszonya van? Vagy a bohócoktól retteg?

Sam kurtán felkacagott, fehér fogsora megvillant. – Még csak a közelében sem jár.

Amikor odaértek az út menti pihenőhöz, a férfi azonnal elengedte a karját. Odament a viharvert kék kisteherautóhoz, kinyitotta az ajtaját, és valamit keresgélni kezdett. A buldog odadöcögött a kocsi mellé, és leült, hogy pofája ráncai és redői közül kibámulva figyelje az eseményeket.

A távolabb álló Lucy szintén szemmel tartotta Samet. A férfi teste izmos és karcsú volt a póló kopott, elvékonyodott anyaga alatt, a farmer enyhén lógott a fenekén. Az idevalósiakban volt valami közös vonás, valami mélyen gyökerező keménység. A Csendes-óceán északnyugati vidékét hajdan felfedezők, telepesek és katonák népesítették be, akik sosem tudhatták, mikor érkezik az utánpótlással megrakott hajó. Azt ették, amit a tengerből kifogtak, a hegyekben levadásztak és összegyűjtögettek. Egyedül a szívósság és humor különös keveréke tehetett képessé valakit arra, hogy túlélje az éhínséget, hideget, betegségeket, az ellenség támadásait, és az unalom kis híján végzetes időszakait is. Ugyanez a tulajdonság szembetűnően megvolt leszármazottaikban is, azokban a férfiakban, akik számára a természet törvényei voltak az elsők, s a társadalomé csak ezek után következhettek.

– De muszáj megmondania – erősködött Lucy. – Nem teheti meg, hogy kijelenti, a fóbiája még az enyémnél is rosszabb, aztán nem árulja el.

Sam előhúzott egy fehér műanyag dobozt, melynek a fedelén vörös kereszt volt látható. Kivett belőle egy fertőtlenítőkendőt, s a fogával feltépte a csomagolását. – Adja a kezét – kérte. A nő egy ideig habozott, aztán engedelmeskedett. A férfi gyengéd érintése felvillanyozta, s emiatt a közvetlenül mellette álló izmos test melegének, erejének is jobban tudatában volt. Amikor belenézett Sam átható pillantású, kék szemébe, a lélegzete is elállt. Voltak férfiak, akik egyszerűen csak rendelkeztek ezzel a plusszal… ezzel a vonással, amely leterítette a nőt… már amennyiben hagyta magát.

– Csípni fog – figyelmeztette a férfi, és óvatosan, finom mozdulatokkal tisztogatni kezdte a vágást.

A nő felszisszent, amikor a fertőtlenítő a sebhez ért, de ezt leszámítva némán tűrte, s közben azon töprengett, vajon miért bajlódik vele ennyit egy vadidegen. Ahogy Sam a keze fölé hajolt, megbámulta dús haját, mely olyan mély, olyan sötét árnyalatú volt, hogy már-már feketének tűnt.

– Mindent egybevéve, nem úgy néz ki, mintha nagy baj lenne – mormolta a férfi.

– Most a kezemről beszél, vagy a szakításomról?

– A szakításról. A legtöbb nő abba sem tudná hagyni a sírást.

– Még mindig sokkos állapotban vagyok. A sírásra a következő szakaszban kerül sor, és akkor fogok minden ismerősömnek dühös sms-eket küldözgetni. Amit az követ, hogy mindenáron fel akarom frissíteni a barátságaimat, míg végül mindenki kerülni fog. – Lucy tudta, hogy ez csak üres locsogás, de képtelen volt abbahagyni. – Legvégül levágatom a hajamat, pedig a rövid frizura nem áll jól nekem, aztán veszek egy halom méregdrága cipőt, amit sosem fogok hordani.

– Egy pasas ezt jóval egyszerűbben intézi – nézett fel Sam. – Mi csak sört vedelünk, néhány napig nem borotválkozunk, aztán beújítunk egy kütyüt.

– Például… egy kenyérpirítót?

– Nem, inkább olyasmit, ami nagy zajt csap. Mondjuk egy elektromos lombfúvót vagy egy láncfűrészt. Ezeknek rendkívüli gyógyhatása van.

A nő arcán vonakodó mosoly suhant át.

Tudta, haza kellene menni, és eltűnődni a tényen, hogy az élete egészen más lett azóta, hogy reggel felébredt. De hogy is térhetne vissza abba az otthonba, amit Kevinnel közösen alkottak meg? Képtelen lenne leülni a konyhaasztalhoz, melynek rozoga lábát mindketten számtalanszor próbálták megjavítani, képtelen lenne hallgatni a fekete macskát formázó, macskafarok alakú ingájú régi óra ketyegését, melyet Kevintől kapott a huszonötödik születésnapjára. Az evőeszközös fiók tele volt régiségboltokban vásárolt, nem összeillő késekkel, villákkal és kanalakkal. Evőeszközökkel, melyeknek csodálatos neve volt. Mindig olyan örömet jelentett nekik, ha új kincsekre lelhettek: egy Eduárd korabeli villára, egy „Tavaszi keringő” fantázianevű antik kanálra. Mostanra azonban a házban található összes tárgy csak egy újabb kudarcba fulladt kapcsolatot bizonyított. Hogy is lenne képes szembenézni azzal a rengeteg, terhelő bizonyítékkal?

Sam egy tapasszal leragasztotta a sebet. – Szerintem nem kell az öltések miatt aggódnia – nyugtatta meg. – A vérzés már majdnem teljesen elállt. – A szükségesnél egy másodperccel tovább fogta a nő kezét. – Hogy hívják?

Lucy arcán még az iménti mosoly árnyéka játszott, de megrázta a fejét. – Addig nem, míg el nem árulja a saját fóbiáját.

A férfi lenézett rá. Az eső mostanra még jobban zuhogott, s Sam bőrén vízcseppek csillogtak, dús haját pedig annyira átnedvesítették, hogy vékonyabb fürtökre vált szét, melyek így még sötétebbnek tűntek.