Réti László – A neuralgikus ponty

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2006

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6733-01-6

RÉTI LÁSZLÓ

A NEURALGIKUS PONTY

Ez az egyik kedvenc részem. Persze erős karikatúra, és nyilván nem is így megy a dolog a valóságban, de szerintem ez az epizód mindenki számára élvezhető. A lényeg, hogy legalább évente egyszer elzarándokolunk a honvédségi lőtérre, amely egy olyan elvarázsolt terület, ahol bármi megtörténhet…

1. A lövészet

Sorakozóóóó, a büdös csizmaszárát nekije!

Há’ hányszor köll nekem elugatnom magam, hogy ez a birkanyáj összegyűljön már?! Épp elég baj, hogy itt vagyunk a világ végin a pusztába, mint a zsidók, oszt a mi Mózesünk, az Őragy Úr meg sehol, hogy kivezessen minket innen! A fű harmatos, a légfuvallat hideg, és a szemöldököm tele van ökörnyállal. De utálom ezt a szállongó taknyot!

Persze, az asszony mindig mondja, hogy „főtörzs! ― merthogy így hívatom magam otthon is, hisz rendnek kő lennie ― itt a macséta, szabjál már valami formát a szemöldöködbe, mert Brezsnyev egy jól fésült dzsigoló hozzád képest!” Szabjak?! Há’ mi vagyok, én, Festetich-kastély, hogy rendben tartsam a parkot? És mit szabjak belé, he?

Labirintust? A nők nem értenek ehhez! A férfi a szőrtől férfi. Itt van például a Kálmán! Amikor levetkőzik a strandon, olyan, mintha felöltözött volna! Bundában fürdik, mint a grizzly.

Na, álljanak oktatási négyszögbe!… Hm… Inkább csak vegyenek körbe.

Kérem alássan, e szép nyálkás hajnalon azért gyűltünk itt egybe gyakorlóban, bakancsban, harci díszben, hogy végrehajtsuk az éves lövészetet. Három gyakorlatot fogunk végrehajtani, majd úgy 13.00

magasságában távozunk az értünk megérkező személyszállító számosüléses

gépmeghajtású

járművel,

parasztosan

busszal.

Remélhetőleg hazafelé is annyi ülés lesz foglalt, mint idefelé. A lövészetet a zetyemáni mentőállomás munkatársai biztosítják az ottan látható Nysa gyártmányú mentőótóval. Ne akarjanak sérülést szerezni, ez a kocsi nemrég lett visszafestve feketéből fehérre, de élőt azóta se vittek vele, legalábbis ha az inputszemély élő is volt, outputként már hűlőfélben volt, mint kocsonya az erkélyen.

Na, először arra gondoltam, hogy rajonként rotációban fogják végrehajtani a három műsorszámot, de aztán rájöttem, hogy úgyis összekevernék, meg nem is nagyon vannak annyian, mint a raj.

Tényleg, ma nem szerelt le senki? Nem? Az gáz, mert öttel kevesebb lőszert hoztam, de majd akkor én nem lövök. Nekem amúgy sem kell, készségszinten vagyok, mint a Brúszvilisz. Én, kérem alássan, a rendszeresített szolgálati fegyverrel úgy adom le az állatra a lövést, hogy megretten ám még a vadőr is! Itt jegyezném meg, hogy bár a tárgyra és állatra leadott lövés nem minősül fegyverhasználatnak, de egyrészt az állatpógár nem tekinthető rendszertani értelemben állatnak, másrészt meg a lövöldözés kártérítési eljárást von maga után, hiszen azt az egy szem Makarov 9 mm-es lőszert maga a zatyaúristen sem adja már vissza épen, egészségesen a raktárosnak, tehát kár és leltárhiány keletkezett. Az azt jelenti, hogy valami nincs meg, tehát beindul a Közgazdasági és Anyagi-technikai, meg a többi hasznos segédszerv, oszt akkor elvesztünk, mint Ábel a rengetegben. Mert kérem alássan, nincs olyan bűnügyi és/vagy közbiztonsági érdek, amit ne ütne az anyagi-technikai érdek! Mint a joker a römiben. Szóval a szógálati lőszert hozzák vissza, vagy haljanak hősi halált, mert ha egyet is ellőnek, akkor olyan tortúrának néznek elibe, mint Gibson az Összeesküvés elméletben!

Na, gyüjjenek! Ne körém, hanem utánam!

Ez a szógálati lőfegyverünk. A neve PA-63, született Walther PPK

light. A Pierce Bond is ezt használja, hullik is a kágébés, mint a muslinca, tehát ne higgyenek a saját szemüknek, mikor szétesik, mert ez egy jó fegyver. Meg másik úgysincs.

Tárazzanak be kettő lőszert. Ne nézzenek, mondom KETTŐT! Ez van erre az évre. A tábla ott van tíz méterre. Azért kaptak két lőszert, mert lehetőséget ad maguknak a rendőrség a hibázásra, illetve a fegyver belövésére. Tehát az első lövésnél célozzák meg az alsó széle közepét ―

bár sose tudtam, mi a rosseb az, egy ideig azt hittem, valami állat, de aztán egyszer az Őragy Úr elvitt vadászni, oszt a lesen mikó’ kérdeztem, hogy „mire megyünk ma, muflonra, vagy alsószéleközepére?”, akkor lebarmolt. Bosszúból le is löktem a lesről, mikor megitta a célzóvizet, oszt elaludt. Másnap, ahogy nézte a kék foltokat, aszontam neki, akkora vaddisznó tapodta meg, mint a Zrínyit, csak az Őragy Úr továbbjutott a selejtezőből, mer’ még élni tetszik.

Figyeljék meg, hova megy az első lövés, ebből kiderül, merre hord a fegyver. Így aztán a másodikkal már játszva meglövik a megfelelt osztályzathoz szükséges 10-est. Jegyezzék meg, ezt csak az Igaly tudja, meg maguk! Legyenek büszkék! Ma úgy csináljuk, hogy előbb lőnek, aztán felrajzolom a köröket, hogy meglegyen a 10-es, de ezt csak most, csak maguknak, csak azért, hogy ne égjek az elöljáró előtt.

Remek, megvagyunk, vonuljanak át ide a gödörhöz. A második versenyszám a mi kis privatice szőrvájvörünkben a kézigránátdobás.

Erre azért van a rendőrnek szüksége, merthogy már nincsen ám hadsereg! Csak papíron, de a tankokban nincs üzemanyag, a röpüllőkben meg pilóta. Csak államtitkár, de azt meg egy képviselő

röpteti, azért is választották meg, hogy legyen, aki ért majd a MiG-hez, ha már nem lesz pilóta. Ezért aggaszt, hogy megválasztottak egy rendőrt is… Na, a koncepció az, hogy ha jön az ellen, majd mi segítjük a

honvédelmet. Ámberek, mi tudjuk, hogy ez rohadtul nem így van, de ezt ne propag… porgar… hirdessék.

Jöjjön, Kálmán, maga kezdi, ha meg tudja csinálni, a többieknek is sikerül, mert mindannyian maga fölött állnak a fejlődésben.

Na, ide le mellém, a gödörbe. Figyeljen rám azzal a csészeszemivel, figyeljen, mert ha ezt elroncsa és felrobbanunk, el lesz cseszve a napom.

Megfogja a 48 mintájú gránátot és… Mit csinál, maga spermazacc, mit csinál?! Mit keres? Miii? Nem a mintája 48-as, hanem a neve, mit várt egy kézigránáttól, ámber?! Matyóhímzést? Na, folytassuk! Jobbal megfogja, kihúzza a szeget, aztán eldobja, mint jómunkásámber a lapátnyelet. Hogyhogy hova? Ott az ellenség, az a kőhalom mögött ülnek, röhögnek magán, meg néha idelőnek géppuskával. Pusztíjja el őket, mint a Rámbó! Mi? Tudom, hogy valójában nincsenek ott, de képzelje el! Nincs magának fantazmagóriája, he’? Na, hajtsa végre végre!

Számolok: Egy, megfog, kettő, szeget kihúz, három eldob!… Mi van a keziben?! És hova dobta a szeget? PUCOLÁS!!!

Még jó, hogy olyan gyors vagyok, mint a váltóáram.

Jól van, maga háromdimenziós debilizmus, ide se jöhetünk többet. Nézze, hogy ordít az a honvédszázados, hogy mit csinált a lőterével. Jöhet este betonozni, Kálmán, gratulálok. Hogy kötne bele, mint vagány gyerek a pedellusba!

Na, gyüjjenek, az a barnainges meg hadd ordítozzon a Kálmánnal.

A harmadik szám a géppisztolyos lövészet. Nem maradt már időnk, meg nekem adrenalin se nagyon, így a fejenként járó két darab lőszert a metodikával ellentétben sorozatlövéssel fogják kilőni.

Ez, kérem a kezemben, ez a fekete szerszám, az AMD gépkarabély.

Az AK-47-esen alapul, tehát aki fogja, olyan erős, mint a PFSZ.

Tárazzák be a két darab lőszert, majd óvatosan feküdjenek le a…

Micsináááál???

A homlokát böködi a csövivel? Mi? Belefolyik az izzadság a szemébe? Há’ meg akar halni? Ha lelövi itt magát, engem nehézvasban visznek el, mint labancok a Buga Jakabot! Fordujjon mán felém, ha magához… Ja, maga az Kálmán? Akkor semmi baj, csak le köll törülni valamivel azt a verejtéket, nem igaz?

Na, kérem, feküdj, célra tarts, tűz!

Ajjj, de jól esett ez a sorozat, de jól esett! Éreztem magunkban az erőt, mint a Skájvóker! Íme itt az eredmény, mindig mondtam, csend, rend fegyelem, egyöntetűség! Na, fel! Megyünk tisztítani. Pucolják ki jól a fegyvereket, merthogy egy évig el kell állniuk… Állj! Ki az a hóember ott a céltáblák mögött? Az Őragy Úr! Hű de sápadt. Hogy tetszett oda kerülni?

Hja, kérem, aki lőtábla mögé vizel, az bátor ember!

A hazugságvizsgáló gép valahogy megmozgatja az ember fantáziáját. Az enyémet is. Ősi félelem ez, hogy mi van, ha kiderül valami? Bármi. A munka során néha mi is használjuk a poligráfot, de a gépet szakember kezeli. Kár. Annyi ötletem lenne, de annyi, hogy miként lehetne érdekesebbé tenni vele az életet!...

2. A poligráf

Jó reggelt, ámberek!

Foglaljanak helyet, mint a szökőár! Ma szép csendes pauzára számítok, tekintettel arra az el nem hanyagolható örömforrásra, hogy az Őragy Úr a vármegyén van évértékelő megbeszélésen. Nem tudom, mit értékelnek, mivel még van néhány nap, de hát ez nem is az én dolgom.

A reggelem azonban nem indult könnyen, már idefelé jövet túl vagyok egy elfogáson. Képzeljék, gyüvök befelé, hát kit látok? A kis Sanyi gyerek sétál velem szembe, pediglen alig pár hónapja magam hoztam

be

kombájneltulajdonításból

kifolyólag

megállapított

megalapozott gyanú fennforgása oka… szóval ellopta a kombájnt, na! Le is nyomta a bíró, mint játékos a piros gombot, nem utolsó sorban talán azért, mert az öccse dzsondírját fújta meg, akár Lajcsi a trombitát. Erre mostan jön szembe, hát nézem a ruháját, olyan szép szürke, tyúkláb mintával, mint amit a zacskóragasztók hordanak. No, mondom is neki, hogy „Sanyika, az anyád, há’ mit keresel te itten?” Az meg csak úgy sunyin, ahogy szokta, vonogatja a vállát, hogy „Teccik tunni, ázredes úr, ámentem kiflijé családnak!” „Aztán mé’ nincs nálad kifli, fijjam?

Korábban bevették a ládát a bolt elől, vagy mi? És mi ez a ruha rajtad?”

„Jááá, eeez? Csák á hármadik legnagyobb bátyámtó’ örökűttem, merhogy ő pumpingol a Márkóba’, oszt megnőtt a kárizmá, és új ruhát

kápott!” „Fijjam, ne nézzé’ hülyének, akkó’ látott a bátyád karizmát, amikor feltörte a lakótelepen. Mi ez a minta a ruhádon?” „Ez tiklábminta, ázredes úr, teccik tunni, afféle sormintá ez!” „Na, fijjam, most volt elég a dumából, még egy ilyen sorminta szöveg, és DNS-mintás lesz az a ruha! Na, gyere, visszaviszlek a sittre, talán le lehet beszélni őket arról, hogy szökés miatt is seggbe rúgjanak!”

Aztán ahogy bejöttem… jaj, ne! Mit akar, Kálmán? Hogy magának is megvolt az elfogása reggel? Aha. És hogy szabadult ki? Na, üljön le gyorsan!

Szóval, mivel ma ilyen jól ráérünk, meg az ünnepek között a fű se nő, arra gondoltam, hogy megkísérlek a tudatukat leárnyékoló vastag darócpokrócba egy apró likat vágni, hátha valami fény jut abba a szűk, sima agyvelejükbe. És ha már, ugye okosítom magukat, tegyük ezt szakmai vonalon, nem igaz?

A hazugságvizsgálóról lesz szó. A hazugságvizsgáló névvel tulajdonképpen valamennyi nyomozó megajándékozható. Lehetne nekik rendszeresíteni egy olyan kicsiny jelvényt, amin egy szárnyas, babérlevelekkel ízesített Háry János állna bajuszpödörve, és körbe venné a felirat, hogyaszongya: „POLIGRAM”.

Na, de most nem a vizsgálókról lesz szó, hanem a hazugságvizsgáló gépről, a poligramról! Az… Mit akar, Csupati, maga túlképzett balkáni gerle, he? Hogy poligráf? Maga marha, az a telegráffal megerősített poligram, ami eleve eljuttatja az információt messzire. Ne keverje, mint Stahl a recepteket, ne keverje, fijjam, nem vagyok én erre berendezkedve. És jegyezze meg: rosszul viselem, ha kijavítanak, kivéve, ha baleseti sebész teszi!

Na, szóval, a poligráf arra szógál, hogy megtudjuk, ki hazudik!

Először is jegyezzék meg: a törvény előírja, hogy „fiatalkorúval szemben

nincs helye poligráfnak”! Ezért mindig tegyék mögé! Ezt azért találták ki, mert, ahogy a miniszteri indokolás írja: „a gyerök amúgy is megmondja az igazat.” Nos, ez valamikor a hatvanas évek elejéig igaz volt, azóta viszont nem, a jogalkotó viszont ragaszkodik hozzá, hogy 18

év alatt csak hamvas lelkű megtévedtek bűnöznek. Istenem, ha csak kettőt láttak volna a képviselők azokból a 12-16 éves kemény bűnözőkből, akikkel mi találkozunk naponta! És ezt a kettőt mondjuk a saját nappalijukban látták volna hajnali kettőkor álarcban!… Eh, álom, álom!

De visszatérve a poligráfra: régen nem vót ám nekünk ilyen! De nem ám! Úgy dógoztunk, ahogy tudtunk. Kellett egy rugós telefonzsinór, meg a végire egy tapadókorong. A zsinórt bedugtuk a tapadókorongba, oszt rányaltuk a gyanúsított fejire, a másik végét meg bedugtuk a fax mögé. „Na, fijjam, te loptad el a biciklit?” „Jáj, há’ dehogy!” Erre a cimbi a szomszéd szobából küldött egy faxot, a gép meg szépen kikehegte, hogy „HAZUDIK”. No, el is vitték a balhét.

Aztán ahogy haladt a technika, gyütt a számítógép! Módszertan ugyanaz, csak a monitoron jelent meg a felirat: „HAZUDIK”. Ezt a Kálmán szúrta el, merthogy egyszer odaültettük gépelni, oszt feltettük a kérdést a lóbogárnak, hogy „Maga ölte meg a feleségét?” Aszondja a manus széttárt karokkal, hogy „hát igen!”. Erre megjelenik a képernyőn, hogy „HAZUDIK”! Mindenki néz, mint a gázálarc, én a Kálmánt, a Kálmán a manust, a manus a monitort. Aztán széttárja megint a kezét:

„Hát, főnök, maga mondta, hogy ez a gép mindig megmondja az igazat.

Ezek szerint rosszul emlékszem.”

Aztán jött a mobiltelefon. Rákötjük a delikvensre, kérdés feltéve, majd jön az SMS: „HAZUDIK”. Ezt a módszert természetesen megint csak ez a mogyoróvaj Kálmán vágta haza, merthogy megkaparintotta a másik készüléket, aztán mit olvasunk a képernyőn? Na, mit? A technika

csodája azt válaszolja, hogy „Hazudsz, vazze’!” Hát, ezt még a zsivány se hitte el.

Na, ámberek, manapság nehéz poligráfot szerezni, mert az ámber, aki üzemelteti, olyan elfoglalt, mint Kuvait volt ’90-ben. Így aztán szegény rendőr vízzel főz. A bűnöző se olyan hülye már, mint anno, meg nézi ezeket a sorozatok a Vijaszaton, mint a „Helyszínelők”, oszt nagyjából má’ tudja, hogy néz ki a poligráf. Ezért azt találtuk ki, hogy felhozzuk a rendelőből az EKG-t. Kálmán, vetkőzzön le derékig!… Maga marha, felül vetőzzön le derékig!!! Na, feküdjön ide! Magára kenem ezt a szép átlátszó kenőcsöt, oda, ahova a tappancsok kerülnek… Hogyhogy mi? Technokol. Nem volt vazelin. Meg a tappancsok is jobban tartanak, és megvan az epilálás is. Tudja, csimotám, pont arra a hat helyre rakom fel a csatlakozókat, hogy a végén egyben le tudom rántani magáról a bundát. Csupaszabb lesz, mint a zéticsiga!

Na, kész, Krémer, dugja be ezt a helyére, én meg…

Waaaóóóóóóó! Hova dugta azt a vezetéket, maga patiszon?! A konnektorba? Legyezzék már el a füstöt a Kálmán fölül!!! Hogy van, fijjam? A vonalakon látszik, hogy nem hazudott. Ne haragudjon, a fene se gondolta, hogy magát is úgy vallatjuk, mint a vitekongok a Rambót.

Végülis, bevált a módszer, megmondta a frankót. Na, vegyük le a tappancsokat!… Hogy nem is fájt a szőrtelenítés? Hát fijjam, az a helyzet, hogy nem is epiláltunk.

Pörzsöltünk.

Egyszer el fognak jönni. Biztosan. Egyesek szerint engem már el is ragadtak, de aztán inkább visszahoztak, mert erre nem voltak felkészülve. Nem úgy, mint a Főtörzs, aki mindenre fel van készülve.

3. A rendkívüli esemény

Jó tüsszögős ökörnyálas reggelt minden szerencsétlennek, aki ma begyütt!

Üljenek le ámberek, osztán csihadjanak, mert kicsinyég megfáradt a fejem az éjszaka. A szomszédból átgyalogolt a Pali bácsi, és bemutatta az idei borát. Csak úgy belenyomta abból a fényes kis buborékfóliás lapocskából a pasztillát a poharamba, aztán aszonta: „vizet rá, fijjam!”

Rányomtam a szódát, felpezsgett, mint buzgár a tiszai gátban, aztán má’

sivalkodott is az öreg, hogy „most igyad, ecsém, most igyad, amíg így zubog, jobban üt, mint a McEnroe!” Na, eddig emlékszem az estémre, oszt csak valamikor hajnali háromkor ébredtem a telefonra.

Úgyhogy csendesebben hőzöngjenek, csendesebben, mert széjjelhasad a fejem, aztán akkor szertefolyik a teméntelen eszem, maguk meg csak úgy lubickolhatnak a tudásban. Mondom, hogy csendesebben!!! Csendet!!!!! Na, háromig számolok, aztán ― folytatom.

Na, végre. Szóval a rendkívüli esemény elhárítását köll most maguknak oktatnom, különös tekintettel a hátsó sorban helyet foglaló Kálmán nevű zigótára, mert az éjjel már megint nem voltak a magaslattyán a helyzetnek.

Kérem alássan, hajnali háromkor az Őragy Úr telefonja fölébresztett, hogy „rendkívüli esemény következett be, vonuljon be!”

„Nono ― dörmögtem rosszallóan, mint Füles Mackó, mikor Stihlt lelt a málnásban ― mi az, hogy vonuljak? Mi vagyok én, gaulya madár, hogy vonuljak?! Meg aztán mi történt? Sortot vegyek, vagy bakancsot?

Gyakorlót, vagy díszegyenruhát?” „Má’ mé’ venne díszegyenruhát?” „Azt tetszett mondani, hogy rendkívüli esemény van. Nekem momentán egy soron kívüli előléptetés is az lenne.” „Ne szórakozzon!!!!” Aztán itt elfúlt a hangja. Gondóttam, csak begyüvök, ha így kifogyott a levegőből, még az is lehet, hogy fel kő pumpálni, de előtte megfrüstököltem gazdagon, hadd érezzék, milyen is az, ha hiányzom, mint távirányítóból az elem.

Hát, mire beértem, már az Őragy Úr, meg a Kálmán lenn toporogtak a Niva mellett, hogy nagy baj van! „No, mi a gond, Őragy Úr?” „Jaj, főtörzs, sok bejelentés gyütt, hogy leszálltak az ufók a bekecslepedéki legelőn!” „Ezé’ keltett föl?! Az megyei hatáskör, mi közünk hozzá, he’?” „Aszonták a megyén, hogy nem gyünnek ki, óggyuk meg, mint vizeléskor a gatyakorcot.” Valamiért ez engem nem lepett meg, na, mondom, induljunk a helyszínre, hadd rakjak rendet a galaxisban!

Namármost, ámberek, a szógálati szabályzat nem igazán nyújt kellő támpontot a harmadik típusú találkozások kezelésére, sőt, mondhatnók, még homályos utalást is hiába keresnénk benne, így azt kell mondanom, ilyenkor járjanak el a Men in Black forgatókönyvében tanultak alapján. Ennek megfelelően, ahogy mentünk kifelé Bekecslepedékre, ez az élfóliázott hülye Kálmán egyszer csak lekapta a Niva kormányát, aztán a helyébe nyomott valami klaviatúrát. „Élo, élo, Kálmán, mi a szűzies rongyszőnyeget csinál?!” Ez meg csak vigyorog hátra a válla felett, hogy „kapaszkodjon, főtörzs, Playstation 2! Láttam a filmben! A gyerek hogy keresi most!” „Ne csinájja má’!!!!…” Aztán felfordult a világ, a Niva, meg a gyomrom.

Ámberek, akkorát estünk, hogy Baumgartner a tíz ujját megnyalta volna! Ekkora pereceléssel legalább két percre képernyőre került volna azzal a hernyó szemöldökivel! Na, szóval megérkeztünk kicsit később a legelőre. Gyalog. Hát a mező közepin ott áll a töksötétben egy hatalmas nagy valami! Volt két hatalmas kör alakú izé, ami az égnek meredt, meg két kisebb. Az egyik végin egy olyasmi forgott nagy kehegéssel, mint egy vízszintes antennaoszlop, az alján meg nagy fényesség égett, közvetlenül a földdel egy szinten. Az egyik ilyen valami pont a szemembe világított. Ez a benga már akkor elkezdett ordítani, hogy „kapcsolja le a reflektort a törvény nevibe’, mer’ úgy pofán verem, hogy még a meggyfának is előre köszön!” Mondtam is azonnal, hogy

„csihadjon, csimotám, bízza ezt a profikra!” Erre az Őragy Úr, megkérdezte, hogy „azok meg hun vannak?” Mondtam, hogy „mi vónánk a profik.” Jaaaaa!!!

Tudják, az Őragy Úr az „előre-típusú” és nem az „utánam-típusú”

vezetői csoportba tartozik, szóval nem is lepett meg, amikor aszonta, hogy „na, főtörzs, akkor menjen, oszt nézze meg, mi lehet ez. Szerintem az Élijen!” Mondtam is neki, hogy „na, az tutira nem, mert én Bekecslepedéken mindenkit ismerek, és itt nem él ilyen!” „Ne dumáljon, vegye fel a kapcsolatot!” „Na, de Őragy Úr, mivel?! Maros B-vel? Brékó?!

Árpád hívja idegen űrhajót?! Há’ hun él maga? Nem látta azt az amerikai filmet, az Armatúrát?! Vagy nem is, az más volt, én most a Függelemsértés napjára gondolok. Ottan kérem helikopterrel kommunikáltak, oszt azt is elfújta a tűzvihar! Erre menjek egyedül? És ha rám köhint, mint a Süsü, oszt meghalok?! Onnan nincs ám visszatérés, értem meg kár, belőlem csak egy van, mások meg annyian vannak, menjenek mások!” „Akkor vigye a Kálmánt!” „Köszönöm, Őragy Úr, most megnyugtatott. Inkább akkor mégis megyek egyedül!” „Helyes.

Helikoptert ne kérjen, nincs. Vadásznak vele. Illetve róla. De ez most nem lényeges.”

Na, erre elindultam, hogy legyen itt is kis lépés az embernek, de nagy pofára esés a médiának.

Ahogy odaértem az ítijárműhöz, lassan kezdtem felismerni a részleteket. Hát, ahogy egész közel értem, megcsóváltam a fejem, aztán leguggoltam, és elcsavartam azt a hatalmas fénycsóva-kibocsátó szerkezetet. Egy üvegezett kabint láttam az árnyékban, és abban legbelül egy kicsiny lény nézett rám ijedten. „Na, vazze’!” ― mondtam, aztán eszembe jutott, hogy ha a Sváby megkérdezi a hörcsögfejivel, hogy mit mondtam először az ufónak, majd hazudni köll. A kicsiny lény ott kucorgott a kabinban. Barna bőre volt, meg nagy fekete szeme. Kettő.

Négy végtagja volt, kettő alul, kettő oldalt. A fejin fekete, csimbókos haj.

Most mi legyen? Arra gondoltam, biztos, ami biztos, lefújom könnygázzal. Lehet, hogy abban a naprendszerben ez még egy barátságos gesztusnak is számít. Szóval benyomtam a kabinba egy flakonnal, hadd szíjja, mint raszta az új termést. Na, lett is sivalkodás az élijennél! „Jáj, jáj, jáj, tekintetes főtánácsos úr, há’ ne ígesse mán ki a táknyomát az orrombó’! Há’ fáj ez nékem, jáj!” Rávilágítottam a zseblámpával, hát a Sanyika gyerek! Jobban körülnézek, hát hogy hol is vagyok, aztán feltápászkodtam, hogy „Sanyika az anyád szentségit, hát mán kombájnt is lopol?! Mi lesz a következő, te pulya? A nyócas villamos?” „Jáj, ne tessék hárágúnni, tekintetes ázredes úr, há’ csak egy kört mántem vále!” „Milyen kört te gyerek? Úgy fejre álltál ezzel a géppel, mint a jancsiszeg! Na, gyere kifelé, nem bántalak!”

Na, akkor már jött is a sajtó, mert ugye kordon az csak a Holdban volt, oszt lett is nagy eposz a bátor fellépésemből. Maguknak azért elárulom, hogy ha tudom, hogy az a kis bicskás van ott, dehogy megyek oda! Veszélyesebb az, mint száz Élijen!

A kollégák számos misszióban vesznek részt a világ sok táján ebben a percben is. Nekik ajánlom ezt a részt!

4. A békefenntartás

Vnyimányije!!! Leűűűni, mihaszna biorobotok!

Tele van már erősen az én puttonykám azzal, hogy nekem itten minden reggel ki kell üvölteni a mandolámat, hogy meghallgassanak végre! Mint egy érettségiző lyányosztály! Hogy nem tudják mán befogni a szájszervüket!

Nnnnnna! Végre.

Szóval, ámberek az a helyzet, hogy lehet jelentkezni misszióba, ahol… Mit akar, Kálmán? Mi?!… Nem olyan misszióba, maga mongol idióta! Mit akarna, téríteni a szerecseneket, he? Osztán mit csinálna az őserdőben egy szál fakereszttel a hottentották között, csimotám? Az Albert Schweitzenegger ugyan szerencsével járt, de attól, még nem biztos, hogy magát nem eszik meg! Már persze, ha szeretik a romlott húst. Űjjönmánleeee!

Na, nem olyan misszióba lehet jelentkezni, maguk lóbogarak!

Amiről szó van, az rendőri békefenntartó misszió. Mi magyarok olyan ámberek vagyunk, hogy egy egész kotangenssel képviseltetjük magunkat a béke fenntartásában Szváziföldön. Ismertetem a helyzetet.

A konfliktus két helyi törzs, a Hepatitiszá és a Hepatitiszbé között keletkezett két éve, mivel a Hepatitiszá törzs főnökének a lányát nem fogadta el arának a Hepatitiszbé törzs főnökének fia, sőt, visszaküldte, és csatolt átiratában kérte az eredeti állapot helyreállítását, azaz a százötven kecske visszaszármaztatását. Csakhogy a kecskék addigra

felfalatás által eltávoztak az árnyékvilágból, mert a törzs egyhavi vigalommal ünnepelte, hogy végre megszabadultak attól a rút asszonytól. Na, azóta van másfélmillió halott, de a CNN nem szól róla, mert ezeknek csak annyi olajuk van, amit a hajukra kennek. Ide köll menni széjjelcsapni a szerecsenek között, hogy mostmánaztán elég!

Szükséges öt év gyakorlat, meg nyelvtudás. Pénz dosztig, a napidíj száz juró, és itthon kapják tovább az alamizsnát a számlájukra.

Mi? Csupati? Aztán mé’?… Haggyonmán ezzel a szakmai előlépés dumával, maga túlképzett! Hova akar maga továbblépni? Ott nem kell forgalmat irányítani, ámber! A sofőrök nem ismerik a jelzéseket, a rinocéroszt meg nem érdekli, ha hadonászik.

Ámber, ez nem a szakmai előrelépésről szól, tudja? Az a helyzet, hogy lehet ezt szépítgetni, de a lényeg a lóvé! Napi száz juró, az havi háromezer, ami mai árfolyamon hétszázötvenezer forint. Ennyit itthon nettóban maga megkeres mondjuk hét hónap alatt. Egy év külszolgálat, osztán ha hazagyün, és megfenyegetem, hogy kirúgatom a hozzáállása miatt, akkor csak meg fogja vonni a vállát, hogy „kérem alássan, én mán csak hobbiból járok be, ne vörösödjön főnök, mit nekem, ha megvonja a béremet!” Na, ez a gond. A megfizetett rendőrnek észérvekkel köll érvelni, mert nem kapaszkodik a székibe, oszt ha mindenki leborít innét, kivel fogok én itten ordibálni, he’?! Észérvekre meg nem vagyunk felkészülve. Szóval kérelem elutasítva, Csupati!

Azért, mert én kérem alássan vigyázok magukra! Tudják, én voltam külszolgálatban, aztán az egy nagyon veszélyes dolog, mostan elmondom, mire készüljenek fel, mielőtt veszélyeztetik magukat testi épségileg.

Szóval én három éve jártam Áfgánisztánban, ahun a magyar kotangens tagja voltam. Akkor még elég volt bemondani, hogy tudok

angolul, azóta már ― talán kicsinyég miattam is ― vizsgázni is köll belőle.

Szóval volt itthon egy alapos felkészítés, aztán kirepültünk Kabulba. Ahogy kiszálltunk a repülőből, már el is lőtték a sapkámat.

Na, mondom, ezekkel nem lehet lacafacázni, így aztán mikor egy olyan Mózesforma ámber odagyütt, úgy vágtam szájon, hogy megszámlálta a beszállólépcső fokait az állával. Aztán kiderült, hogy ez az amerikai összekötő volt, csak álcázta magát. Sajnos, őt haza kellett küldeni lábadozni a farmjára. Gondolom, hogy farmja lehet Óhájóban, mert ahogy vitték a hordágyon, folyamatosan beszélt, de csak annyit értettem, hogy „fák” és „juh”.

Elszállásoltak minket egy lepukkant hotelben, ahol se víz, se gáz, se fűtés, se légkondi, se kábeltévé. Na, látom, máris kezdik meggondolni magukat.

A feladatunk a helyi rendőrség kiképzése volt. Hát, mit mondjak?

A Kálmán egy ágyetemi tanár az ottani átlagrendőrhöz képest.

Okítottam nekik a tonfa használatát, mondom, „ámberek, ezzel lehet a bőrt tonizálni.” Mire bemutattam volna, hogy mi merre, már agyon is verték egymást. Másnap új szakaszt kaptam, ezeknek lőkiképzést kellett tartani. Namostan azt kő tudni, hogy arrafelé a Kalasnyikovot szolid oldalfegyverként hordják. Ámberek, ezek úgy lőttek csípőből, mint a zállat! Mondom, most jövök a dzsippel, állítsanak meg, aztán igazoltassanak, meg vizsgálják át a kocsit a biztonsági rendszabályok betartásával. Vigyorognak a turbánosok a három fogukkal, hogy értik.

Elmegyek a keresztutcáig, behajtok, megfordulok, gyüvök vissza, hát ahogy az utcára érek, mán egy akkora barikád van az úton, mint a kommün idején. A tetejin áll a helyi tizedes, az az Al-Farod, és üvölt, hogy „Hándehóh!” Kimeredt a szemem, hogy most akkó mi a rosseb, de ekkorra már lőttek is! Há’ mit mondjak? Hogy dzsipet lehetett újat igényelni, az egy dolog, de nekem meg menekülni kellett, kivetődés, bukfenc jobbra, bukfenc balra, oszt mán el is bújtam a vályogfal aljába.

Szóval, nem egyszerű ez, ámberek, nekem el is fogyott az aznapi adrenalinom.

Este aztán mondom, megnézem én ezt a várost! Aszondja az amerikai góré, hogy „No step!” Mondom, „a nyári villám se akar táncolni, csak kimegyek!” Aszondja: „No!” Aztán meg mutogatni kezd körbe: „Danger! Tadzsikisztán, Pakisztán, Afganisztán!” Mondom, hogy