Onódi Judit

A TITKOS UTAZÓ

HELMA Kiadó 2025

© Onódi Judit 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-883-5

Kiadja a HELMA kiadó 2025 április 5.

Borító: Onódi Judit, Bakó Lilla
Szerkesztő: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Korrektor: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Tördelés: Mirkó Ágnes / A. M. Summer

A HELMA Kiadó gondozásában eddig
megjelent könyvek Onódi Judit szerzőtől:

A titkos utazó – 2025

A könyvek megvásárolhatóak többféle formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

1. fejezet

Novemberhez képest egészen kellemes volt az időjárás, a tiszta égbolton a csillagok mellé még a hold is kikerekedett. A következő napokra már szürke, ködös időt jósoltak. Hétköznap volt, ilyenkor ősszel az autópályán már éjszaka nincs nagy forgalom.

A kis pihenőhely szélén álló bisztró nem volt túl népszerű, mindig kevesebben álltak meg itt egy kávéra, mint egy benzinkútnál. Az ajtón kilépő férfi viszont kifejezetten kedvelte, mindig inkább ide ugrott be, ha erre járt. Most a családjával volt úton, kezében egyensúlyozta a két hosszú kávét és a hamburgereket. Örült a szép őszi időnek, a ködöt, csúszós utakat egyáltalán nem kívánta az utazáshoz. Már két órája autóztak. Meglehetősen unalmas a gyér forgalmú úton haladni a sötétben, ezért is álltak meg egy kis pihenésre és falatozásra.

A parkolóban így éjfél tájban csak az ő autójuk állt, nem lehetett nem észrevenni az útról lekanyarodó, közeledő terepjárót. Úgy tűnt, az is egy kis pihenőre tért le, de rövid, lassú gurulás után gyorsított, és visszahajtott az autópályára. Ebben még nem lett volna semmi különös, talán nem tetszett az utasoknak a kis étterem, vagy mégsem akartak megállni. Viszont ahogy a férfi automatikusan utána nézett, úgy érezte, valami nem stimmel. Hamar beugrott neki, mi a hiba, nem látta a rendszámtáblát sem elöl, amikor szemből közelített, sem távozóban a hátulján. Fejben azonnal kombinálni kezdett − lassított, de nem állt meg és nincs rendszáma, bizonyára összefügg a két dolog.

Autójához érve bekopogott az ajtaján.

– Szívem, fogd meg gyorsan ezeket.

– Mi az, hogy gyorsan? – csodálkozott az ajtót nyitó feleség. – Forró a kezedben a kávé?

– Nem – nyomta a kezébe az ételt a férj. – Láttad azt az autót, ami most ment itt el?

– Persze, hogy láttam. Mi van vele?

– Csak lassított, aztán továbbment és nincs rendszám rajta. Ez elég gyanús, nem? Lehet, hogy zavarta a jelenlétünk valamiben őket. Utánamegyünk.

– Ugyan, Peti – intette le a nő −, ne legyél mindig gyanakvó! Egyszerűen csak meggondolták magukat, majd máshol állnak meg.

– De mi van, ha valami tervük volt itt, aztán megláttak minket és ezért mentek tovább?

– És mi van, ha csak te gondolod túl? Mindig rendőrként jár az agyad. Ha nagyon izgat az a kocsi, legfeljebb szólj be a központba, küldjenek utánuk egy járőrt, mert rendszám nélkül közlekednek. Mi most sietünk haza, a két gyerek meg itt alszik a hátunk mögött. Nem szeretnék egy hülye autó után száguldozni egy feltételezés miatt.

– Rendben, igazad lehet – ült be az autóba a férfi –, akkor beszólok.

Elővette a telefont és bejelentette, mit látott, majd megnyugodva nekilátott a hamburgernek és a kávéjának. Hamar ki is ment a fejéből az eset. Az útra visszakanyarodva siettek tovább hazafelé.

Nagyjából tíz perce haladtak a szinte kihalt úton, a hold úgy világított, hogy akár lámpa nélkül is tudtak volna közlekedni. A Kakukkdomb pihenőhelyhez érve a fák árnyékolta, gyéren világított kitérőről egyszer csak nagy sebességgel kihajtott egy fekete autó. Péternek nem kellett kifejezetten fékeznie, de meglepte az elévágó jármű. A terepjáró kivágódott és robogott is tovább, hamar beleolvadt a messzeségbe.

– Úristen, ez egy őrült! – kiáltott ijedten a felesége. – Azt hiszi, csak ő van az úton?

– Azt – bólintott a férj. − Az ilyeneket nem érdekli senki más. Nagy dög autójuk van, úgy gondolják, nekik mindent szabad. Aki útban van, ugorjon félre, vagy lesöprik. Ráadásul, ha jól láttam, ez ugyanaz a kocsi volt, mint amit a parkolóban láttunk.

– Lehet, mert ennek biztos nem volt rendszáma. Most én is észrevettem.

– Remélem, hamar lekapcsolják a fiúk. Talán hazáig már nem találkozunk vele még egyszer!

Reggel öt órakor az autópálya melletti Kakukkdomb pihenőhelynél megállt egy külföldre tartó busz. Sok utas volt rajta, akik lecsődültek és megrohamozták a mosdókat. Néhány férfi utas úgy érezte, nem tudja kivárni a sorát a mosdónál, inkább az oldalt lévő kis erdős rész felé vették útjukat. Az egyikük egy termetes fa mellé állt dolgát végezni, belebambulva a fák között meghúzódó homályba. Már nem világított a telihold, a hűvös reggel szinte sötétbe burkolózott. Hirtelen megakadt a szeme valami nagyobb, sötét dolgon. Ijedten futott át az agyán, hogy akár egy termetes, éhes vaddisznó is lehet a fák között, ő meg csak úgy óvatlanul idejött. Elővigyázatosan rajta tartotta a szemét a sötét valamin, aztán mivel az nem mozdult, dolga végeztével előhúzta a telefonját és odavilágított, hogy megnézze, mi az. Egy nagy szürke zsákot látott a bokrok között. Nem tudta biztosan eldönteni, mit talált. Kidobott szemétnek gondolta, miközben azt latolgatta, akár egy ember is elférne a csomagban, különösen, mivel észrevette, hogy a zsák egyik végén nedves, vörös folt éktelenkedik. Csak nem vér? – gyanakodott magában. Nem tudta, mitévő legyen, odahívta a többieket, majd közelebb mentek. Mindenki csak a fejét vakargatta, aztán úgy döntöttek, nem nyúlnak hozzá, inkább értesítik a rendőrséget.

Elég sokáig kellett várni a rendőrökre, a busz jelentős késést szedett össze. A kiérkező járőrök kinyitották a zsákot, belepillantva pedig azonnal riasztották a helyszínelőket. A csomagban egy férfi holttestet találtak. A terjedelmes vörös foltot az áldozat homlokán lévő két lyukból és a tarkóján lévő sérülésből szivárgó vér okozta. Nagy valószínűséggel fejbe lőtték. Vonszolásnyomok nem voltak a nyirkos avarban, inkább úgy tűnt, kirakták a holttestet egy autóból. Iratokat, mobiltelefont nem találtak sem a zsákban, sem az átkutatott környéken, nem tudták megállapítani az áldozat kilétét.

Reggel az őrsre beérve Péter döbbenten értesült róla, hogy holttestet találtak egy zsákban, pont annál az útmenti pihenőhelynél, amerre ők is jártak az éjjel. Hamar összerakta a kirakó darabjait. Rendszám nélküli nagy autó, ami először továbbmegy, majd az elhagyott parkolóból nagy sebességgel kirohan eléjük, ahol aztán egy kidobott hullát találnak – ennyi véletlen nem lehet. Azt végül nem bánta, hogy családjával a kocsijában nem kezdte üldözni a terepjárót. Ki tudja, hogy végződött volna?

2. fejezet

Dóra kissé szorongva ült a fotelban a magas rangú rendőrtiszt irodájában. Az itt folytatott beszélgetés alapján egyre kevésbé érezte biztonságban magát. Az járt a fejében, hogy mi a fenének is kellett neki éppen aznap odamenni.

Az öltönyös férfi igyekezett nyugalmat tükrözni, lezárta addigi mondandóját, majd némi biztató mosollyal a szája sarkában így folytatta:

– Tudja, hölgyem, nekünk nincs olyan fantasztikus tanúvédelmi programunk, mint ahogy azt az amerikai filmekben látni, de azért mindenképp gondoskodunk a védelméről a tárgyalásig. Ez reményeink szerint néhány hetet jelenthet. Úgy döntöttünk, addig elutaztatjuk egy távoli országba, ahol nagy valószínűséggel senki sem keresi önt és biztonságban lesz. Ha kívánja, ön döntheti el, hová megy. Ebből az épületből viszont már csak a repülőtérre mehet, ha kiválasztotta a célországot. Most magára hagyom, hogy gondolkodjon.

Dóra eddig is kényelmetlenül érezte magát, de ez a fordulat olyan váratlanul érte, hogy hirtelen meg sem tudott szólalni. A férfi felállt és minden további nélkül egy oldalsó ajtón kiment a szobából.

– Hát, ebbe jól belecsöppentem − gondolta magában a lány −, és most már sodor az ár magával! Akkor mi is legyen? Azt mondta elutazok, de hát hová? Még ezt is rám sózták, hát mit tudom én, hol lenne jó nekem! − morgolódott, de aztán csak elkezdett találgatni. − Ázsiában még nem jártam, szép helyek vannak és jól el lehet tűnni a tömegben. Bár az is igaz, hogy nem csak jól, hanem végleg is könnyen eltűnhet az ember. Talán akkor nem kéne azt az irányt feszegetni − körbenézett a szobában, hátha talál valamit, ami ötletet adhat. − Itt egy térkép a falon, nézzük csak, mi is van például a bakancslistámon, ami elég messze van? − böngészni kezdte a különböző színnel jelzett országokat, és meg is akadt a szeme az egyiken. − Hmm… hát itt van például Peru! − Gondolatai máris szárnyalni kezdtek. Már középiskolában is álmodoztak a barátnőjével arról, hogy egyszer megnézik a Machu Picchut. Arra már nem emlékezett, miért pont az lett utazási vágyuk tárgya, de elég vakmerőnek tűnt eljutni oda. Tény viszont, az álmukban nem az szerepelt, hogy egyedül fog majd utazni, ráadásul ilyen váratlanul, de hát az élet gyakran fölülmúlja még az álmokat is és sokkal kacifántosabb dolgokat produkál. Pedig milyen jó lenne most a barátnőjével együtt utazni és a híres romváros tetejéről mosolyogva integető fotókat küldeni haza az interneten. Minden ismerős azonnal tetszését nyilvánítaná a közösségi oldalon, közben fanyalogna magában. Nagy valószínűséggel most majd nem tehet ki képeket a nyilvánosságnak. Mindegy, azért ez biztosan megfelelő cél lesz!

Gondolataiba merülve állt még a térkép előtt, így ijedten összerezzent, amikor nyílt a háta mögött az ajtó. Visszajött az öltönyös férfi.

− Nos, sikerült eldönteni, hová akar menni?

− Igen. Perut választom – bökte ki gyorsan, mint akit valami csínytevésen értek.

− Miért éppen Peru? − nézett rá felhúzott szemöldökkel a férfi.

Meglepte a válasz, inkább Ausztráliára, vagy az Egyesült Államokra számított. Ott a védelem megszervezése is egyszerűbb lenne számára.

– Miért Peru? − kérdezett vissza Dóra. − Mert izgalmas történelme van. Csodálatra méltó ősi kultúrával rendelkezik, ráadásul a spanyol hódítás utáni építészete sem elhanyagolható. Gyönyörű és változatos természeti helyei vannak a sivatagtól kezdve a magas hegyeken át egészen a dzsungelig – sorolta hirtelen, mint aki ezt a tételt húzta az érettségin, majd, hogy elég meggyőző legyen, hozzátette: – és természetesen elég messze is van innen.

A válasz kielégítőnek tűnt. A lány félszegen ácsorgott a térkép előtt, a tiszt pedig egy ideig homlokát ráncolva fel-alá sétált a szobában, majd megszólalt.

– Nos, legyen Peru. Most visszakísérik a szobájába, a családját majd értesítjük, hogy ne aggódjanak magáért. Mint mondtam, már nem mehet haza, kap úti holmit, a kolléganők majd a segítségére lesznek.

Azután szó nélkül sarkon fordult és kiment.

Másnap reggelig nagyon lassan telt az idő Dóra számára, aludni csak alig egy keveset tudott. Folyamatosan kergették egymást agyában a gondolatok, néha szinte már örült is az utazásnak, majd lelohadt a lelkesedése és teljesen kétségbeesett, hogy vajon mi lesz vele ott egyedül, meg úgy egyáltalán.

A reggelivel együtt két fiatal rendőrlány is megjelent a szobájában és a történések innentől fogva felgyorsultak. Cipő- és ruhaméretet kérdeztek, aztán közösen végigböngésztek egy online katalógust. Később fodrász is érkezett, és Dóra szép hosszú szőke haját csinos barna, vállig érő frizurára változtatta. Alig ismert magára, mikor a tükörbe nézett, és tulajdonképpen rajta kívül mindenki örült ennek.

Délután egy egész csapat érkezett. Kapott egy remek mobiltelefont, sajnos kellemetlen használati utasítás tartozott hozzá, amit egy egyenruhát viselő, kissé ellenszenves férfi adott elő:

− Kap egy új telefont, mert elég feltűnő lenne, ha manapság egy fiatal lánynál nem lenne. A sajátját természetesen nem viheti el. Ezzel majd kedvére fotózhat, elég jó minőségű képeket készít. Természetesen nem telefonálhat senkinek a rokonai és ismerősei közül. Igaz, nem is tud, mert nem alkalmas rá a készülék, a megadottakon kívül minden le van tiltva. Van benne kb. húsz telefonszám meg egy-két kamu internetes oldal. Néha hívja fel egyik-másik telefonszámot és tegyen úgy, mintha beszélne valakivel. Ne feledje, soha ne internetezzen a szállodában lévő gépekről vagy kávézóból. A telefonon írhat üzenetet, de tudnia kell, hogy hozzánk fog minden befutni és mi válaszolunk. Ez egy esetleges vészhelyzetben akár jól is jöhet. Figyelje az üzeneteit is! Kap majd egy SMS-t, amiben tájékoztatjuk, ha tennie kell valamit.

Dóra szinte még föl sem fogta a kapott információt, amikor egy jóval kellemesebb hangú nő lépett mellé és felvilágosította, mi is fog történni vele.

– Perut választotta. Egy csoportos körutazáson fog részt venni, kevés útitárssal. A biztonság kedvéért kap egy szobatársat is, aki teljesen civil és nem tud semmit erről az akcióról, csak éppen szintén egyedül utazik. Nem volna okos dolog beavatni, kérem, ne nagyon beszéljen magáról neki, és ha lehet, másnak se. Nincs más teendője, mint utazgatni a csoporttal és betartania az elhangzott biztonsági szabályokat.

Aztán még visszafordult a lány felé, mielőtt kilépett volna az ajtón.

– Még valami: kötelező oltás nincs, de egy Hepatitis kombinációt azért beadunk magának. Általános szabály, hogy amit nem főztek meg, nem sütöttek meg vagy nem lehet meghámozni, azt ne fogyassza el! Vizet csak palackból igyon, és jól nézze meg, hol kér jeget az italába! Sok kézmosás és talál a táskájában kézfertőtlenítőt is. Vigyázzon magára!

Dóra vállába beadtak egy injekciót, aztán ismét magára hagyták reggelig.

Az események gyorsan peregtek. Megpakolt bőröndöt és hátizsákot hoztak, kapott egy kis időt, hogy átöltözzön. Gondolkodásra nem sok ideje maradt, épp csak belepillantott a tükörbe, hogy új külsőjét megszemlélje, máris elindultak vele az épület alatti parkolóban várakozó taxihoz.

Suhantak át a városon. Dóra gyomrában egyre erősödő szorítás vette kezdetét, még egy gombóc is betelepedett a torkába. Hétköznapi reggel volt, átlagosnak is lehetne nevezni, ha nem épp egy rendkívüli esemény előszobájában lenne. Vajon sorsszerű volt, hogy belecsöppenjen ebbe a helyzetbe? Annyi minden mást csinálhatott volna abban a néhány végzetes percben, de ő éppen akkor és éppen ott volt. Nézte az ismerős épületeket, a munkába igyekvő türelmetlen autósokat, a zebrán átsiető gyalogosokat. Hirtelen szeretett volna ő is olyan hétköznapi lenni, mint azok ott kint. Pont, mint amilyen pár nappal ezelőtt volt. Semmi érdekes, semmi feltűnő, csak úgy szürkén elveszni a tömegben. Pedig hányszor gondolta, milyen jó lenne kitűnni a tehetségével, tudásával vagy valamilyen különlegességével, de most nem bánná, ha lényegesen kevesebbet tudna. Szorongott attól, vajon mikor látja újra ezt az ismerős nyüzsgést. Hibák, hanyagságok, amik gyakran bosszantották vagy egyenesen taszították ebből a városból, most jelentéktelenné váltak, szinte kapaszkodott a tekintete az autón kívüli világ részleteibe. Vajon mit hoznak számára a következő napok, hetek? Gomolygó párába rejtette a választ a szürke novemberi reggel.

3. fejezet

A repülőtéren − szokatlan módon − a „taxisofőr” nem csak kitette poggyászostól a járda szélén, hanem egészen az indulási csarnokba kísérte, vitte a bőröndjét is. Alig győzött lépést tartani vele, azt sem tudta, hová mennek.

A sofőr egy kis csapat ember mellett állt meg a bőrönddel, a húzóját akkurátusan visszatolva élire állította a csomagot és odabiccentett Dórának:

– Na, itt a csoportja. Ne mozduljon mellőlük! Jó utat! – Sarkon fordult, aztán a kijárat felé indulva elvegyült a hömpölygő utasáradatban.

Dóra bizonytalanul ácsorgott pár pillanatig hátizsákjával a hátán a bőröndje mellett, aztán a bal oldalán álló utashoz fordult egy valójában meglehetősen értelmetlen kérdéssel:

– Ez a perui csoport?

– Igen – válaszolta a másik oldalról egy harmincas nő. – Üdvözöllek. Bakta Ágnes vagyok, én leszek a csoport kísérője.

– Hát nem Mónika lesz a kísérőnk? – vágott bele a párbeszédbe egy szemben álló nő. – Már kerestem is, merre van. Még a múlt havi megbeszélésen ő beszélt velünk az út részleteiről, azt mondta, ő lesz velünk végig.

– Igen, úgy volt, de sajnos időközben másfelé kapott munkát, így engem kért fel az iroda helyette. Remélem, nem okoz problémát.

– Nem, dehogy, csak meglepődtem – szabadkozott a szőke, ötven év körüli utastárs.

– Apropó, hölgyeim – ragadta meg az alkalmat Ági, miközben Dórára, majd az ötvenes nőre nézett. – Mindketten egyedül utaztok és nem kértetek külön elhelyezést, így az út során szobatársak lesztek. Engedjétek meg, hogy bemutassalak benneteket egymásnak – Szépvölgyi Dóra és Bársony Róbertné.

– Dóra vagyok – nyújtotta kezét kíváncsisággal teli bizonytalansággal a lány az újdonsült szobatárs felé.

– Szervusz, én Elvira vagyok. Tudod, mint az internetes vasúti menetrend! – rázta meg a felé nyújtott kezet a nő vidám harsánysággal, majd jót nevetett saját poénján. – Biztosan jól kijövünk majd egymással.

– Igen, biztosan – felelte Dóra teljesen őszintén, mert általában jól kijött az emberekkel. A „különleges” egyéneket is meglehetősen toleránsan tudta kezelni, valami azt súgta, ez a képessége az elkövetkező napokban is jól jön.

– Mi is hadd mutatkozzunk be – szólította meg a lányt a mellette álló idősebb pár nőtagja. – Én Békési Kata vagyok, ő pedig a férjem, Béla. Tudom, jóval idősebbek vagyunk nálad, de szeretném, ha tegeződnénk.

Mosolyogva kezet ráztak. A házaspár rögtön szimpatikus lett Dórának. Mindketten olyan hatvan év körüliek lehettek, Kata kicsit alacsonyabb a lánynál, szikár, vékony alkatú. Füle alá érő egyenes haja sötétvörösre van festve, ami jól is áll neki. Béla zömökebb, mackós alkatú középmagas férfi. Ősz hajával és bajuszával kicsit „bácsis” megjelenésű, talán ezért is keltett bizalomgerjesztő érzést Dórában. A megismerkedés után oldottabb hangulatban beszélgettek az út során várható időjárásról, a csomagok biztonsági fóliázásáról meg egyéb – nem túl mélyreható – dolgokról.

Ági kiosztotta a repülőjegyeket, majd mindenkit megkért, még egyszer ellenőrizze, az útlevele rendben van-e. Dórának csak ekkor jutott eszébe, neki otthon van az útlevele, nem is tudta magához venni. Hirtelen gyöngyözni kezdett a homloka, pánikszerűen kapott a hátizsákjához. Idegesen rángatta a cipzárakat a kisebb zsebeken, mire az egyik belsőben a keze egy kis könyvecskére tapintott. Megkönnyebbülve húzta elő és igazán meglepődött, mert egy vadonatúj útlevél volt, olyan fotóval, aminek készültére nem is emlékezett. A derekán lévő kis övtáskába tette a kapott bankkártya meg némi készpénz mellé, hogy a következő percekben kéznél legyen.

– Várjatok egy kicsit, adok mindenkinek egy kis fényes, piros ajándékkötöző szalagot. Kössétek a bőröndök fülére, így majd érkezéskor meg az út során könnyebben megismerjük a csomagjainkat
– szólt Ági kiosztogatva a szalagdarabokat, amit
az utasok szófogadóan rákötöttek a feladandó csomagokra.

A kis csapat tagjai elindultak, majd beálltak az Amszterdam felé induló járat check-in pultja előtti hosszú sorba.

Miután végigkanyarogták a kordonok közt kijelölt utat, Dóra felpakolta a holmiját egy tálcán a futószalagra. A vámtiszt felfigyelt rá, utasította, hogy vegye le a cipőjét, így hátizsákja mellett az is bekúszott az átvilágító kamrába, míg ő zokniban átsétált a vizsgálókapun. Erős sípolás hangzott.

– Van valami a zsebében vagy a ruhájában?
– kérdezte a tiszt.

– Nincs.

– Akkor menjen át még egyszer.

Ismét megszólalt a hang. „A fenébe!”
– bosszankodott a lány. A tiszt átvizsgálta a zsebeit, még a zoknit is levetette vele, úgy küldte át újra.

Sípolás.

– Na, menjen tovább! – intett a vámos nagy kegyesen.

Dóra bosszúsan összeszedte a holmiját a futószalagról, felöltözött és a többiek után sietett
a tranzitba.

Amszterdamig nem tartott sokáig a repülés, épp csak egy kávét, teát szolgáltak fel, már ereszkedett is lefelé a gép. Míg Elvira szinte folyamatosan beszélt Dóra mellett, a lánynak messze kalandoztak a gondolatai. Egy tincset igazított félre a szeme elől, az akaratlan mozdulat után keze végigsimított a haján. Eddig nem volt frufruja, hosszú aranyszőke haja a háta közepéig ért. Most épp csak a vállát érte és gesztenyebarna színe volt. Szokatlanul pillantottak ki alóla kék szemei. Nem csak úgy egyszerűen kékek voltak azok a szemek, pupilláit kicsit zöldes mozaikok tarkították és vékony mélysötét karika övezte. Amikor mosolygott, a szempár úgy csillogott, mint a zafír a napsütésben. És gyakran csillogott, mivel alapjában véve jókedélyű, optimista gondolkodásmóddal megáldott lány volt. Ezt valószínűleg az édesanyjától örökölte, akár csak kék szemeit.

Kedvelte a kalandokat, de sosem szaladt elébük, annál megfontoltabb volt. Gyerekkora óta mindig beállt a vagányabb játékokba, később bulikba, de valahogy mindig megérezte, hogy hol az a határ, amin már nem szabad átmennie. Ha megszólalt a belső vészcsengő, nemet mondott, vagy csak csendben félrehúzódott.

Mindig jól tanult, nem is esett nehezére a dolog, de nem ő volt soha a „csúcs”. Nemzetközi gazdálkodás szakon végzett az egyetemen. Jó eredményeinek, plusz egy jól megírt önéletrajznak köszönhetően hamar talált állást egy multicégnél. A kollégákkal kijártak ebédelni a szemközti étkezdébe, ott ismerkedett meg Ádámmal, az ügyvédgyakornokkal. Eleinte le akarta rázni, nem volt túlzottan szimpatikus a közeledése. Később aztán egyre gyakrabban ültek egy asztalnál, jó volt, hogy mindenféléről
el tudtak beszélgetni, lassan összejöttek. Többek között kiváló humorérzékét szerette benne, meg hogy ugyanúgy imádott kirándulni és utazgatni, mint ő. Ha most itt lenne…

A Schiphol reptér Ferihegyhez képest hatalmas. Volt három órájuk az átszállásra, de abból sok idő elment azzal, hogy igyekeztek megtalálni a Limába induló járat beszállóhelyét. Persze maradt egy kis idő a nézelődésre, beszélgetésre is. Dóra – Elvira mellett – összebarátkozott a már megismert házaspárral, Katával és Bélával. Mindketten nyugdíjasok, három gyerekük, négy unokájuk is van már. Egy kapucsínó mellett kiderült, nekik miért éppen Peru az úti céljuk. Béla sokat olvasott Peruról és annak magyar vonatkozásairól: közös népi eredetről, valamint a pálos szerzetesek dél-amerikai ténykedéséről még a spanyol hódítás előtti időkben. A titokzatos múlt sokakat sarkallt kutatásra, a feltárt tényeket aztán feltételezésekkel egészítették ki saját képzelőerejüknek megfelelően. Most majd szeretne többet megtudni a helyiektől, a helyszíneken saját szemével megnézni azt, amiről eddig csak ellentmondásos dolgokat olvasott. Alapjában véve meg van győződve arról, hogy sok igazság lehet a magyar vonatkozású múltelemzésekben. Olyan lelkesen beszélt róla, hogy a lányt egyre jobban érdekelte ez a különös ország.

Elérkezett az idő, kígyózó sorba rendeződött
az utastömeg a beszállófolyosó előtti ellenőrzőpontnál. Dóra nagy érdeklődéssel figyelte az alacsony, fekete hajú „indiánokat” öltönyben, vagy épp farmernadrágban modern bőröndöket húzva maguk után. Valószínűleg a családjukhoz utaznak haza hosszabb külföldi munkájukból. Az ő fejében idáig csak kötött sapkában, szőttes poncsókban léteztek ilyen típusú emberek.

Elmélkedéséből egy közelében megálló férfi hangja zökkentette ki.

– Bocsánat, hallom, hogy magyarul beszélnek. Ez a budapesti csoport, amelyik a perui körútra utazik?

– Igen – felelte Kata.

– És ki a csoportvezető?

– Valahol még a soron kívül áll – nézett körbe Kata, majd Ági felé mutatott.

A férfi odalépett az idegenvezetőhöz.

– Csak nem a plusz utasunk? – kérdezte Ági.
– Ma reggel jelezték az irodából, hogy itt még csatlakozni fog valaki.

– Szalai Márton vagyok. Én is befizettem az útra, de az utolsó pillanatban jelentkeztem, ezért csak itt tudok csatlakozni a csoporthoz. Itt a voucherem – nyújtotta át a papírt a nőnek.

– Nagyszerű, már kezdtem aggódni, vajon hogy találjuk meg egymást – nyugtázta Ági. – Hát akkor üdv a csapatban, Márton! Én Bakta Ágnes vagyok, be is állhatunk most már a többiek közé a sorba.

– Ugye szóltak, hogy én mindenképp külön szobát kérek mindegyik szálláson?

– Nem, ezt nem említették, de mivel így most páratlanul vagyunk, másképp nem is tudjuk megoldani, mert csak kétágyas szobák vannak.

– Akkor rendben – nyugtázta a férfi.

Dóra fülében visszacsengtek ennek a Szalai Mártonnak a mondatai, ettől furcsa borzongás futott rajta végig. Vajon miért akart mindenáron ehhez a csoporthoz csatlakozni? Miért fontos neki, hogy ne legyen más a szobájában? Nézte az egyedül érkezett új utast. A magas, sötét hajú, a halántékán már kissé őszülő borostás pasas farmernadrágban, kiskockás ingben és fekete bőrdzsekiben volt. Egyáltalán nem illett hozzá a kezében lógó sötétkék hátizsák, amin még egy kis szakadás is éktelenkedett. Valami nem stimmelt. Egyből úgy érezte, nem ő lesz a kedvenc útitársa. A férfi, mintha megérezte volna a rá vonatkozó gondolatokat, hosszú, átható pillantással a lányra nézett, amitől Dóra ijedten elfordította a fejét. Olyan érzés kerítette hatalmába, hogy legszívesebben elszaladt volna, de inkább közelebb húzódott újdonsült ismerőseihez.

Végre beszálltak a nagy gépbe, ami tizenhárom óra alatt repítette őket Limáig. Nagyjából egymás mellé, illetve egymás közelébe kapták az ülőhelyeket, így már a hosszú út során egy kicsit megismerhették egymást. Az új utas kivétel volt, mivel nem a többiekkel együtt jelentkezett be az utasfelvevő pultnál, ő a gép másik felében kapott helyet.

A fedélzeten mindenki elfoglalta a helyét, Dóra örült, hogy a szélső ülésen ülhet, így szabadabban mozoghat. Előtte épp Ági ült. Az elsőre felszolgált meleg étel elfogyasztása után megragadta az alkalmat, hogy szóba elegyedjen a csoportvezetővel. Beszélgettek utazásokról, a munkájukról, majd végül is a célországukról, Peruról. Ági felajánlotta, a repülőút alatt kölcsönadja Dórának a jegyzeteit, amiben átfogó képet találhat az országról. A lány lelkesen el is fogadta, hamarosan bele is temetkezett az irományba.

„Tulajdonképpen Perut nehéz adatokkal meg szavakkal bemutatni, mind a lakosság, mind a földrajzi, mind az éghajlati sajátosságai nagyon színesek, változatosak, a történelméről már nem is beszélve. Szélsőségek és ellentétek alkotta mozaikként lehetne leginkább jellemezni ezt az országot.

A lakosság száma közel harminc millió, az utolsó hatvan év alatt nagyjából megháromszorozódott. A legnagyobb arányban az őslakos „indián” származásúak élnek itt – a név az Indiát felfedezni vélő hódítóktól ragadt rájuk. A fehérek és bennszülöttek házasságából származó úgynevezett meszticek pedig a lakosság közel negyven százalékát teszik ki. A fennmaradó kis hányadban a gyarmatosító spanyolok fehér utódai, illetve olasz, japán vagy egyéb származásúak élnek.

A hivatalos nyelv a spanyol, de a bennszülött lakosság többsége kecsua nyelven beszél. Ez különösen az Andokban élőkre igaz. A Titicaca-tó környékén, valamint a Déli hegyvidéken mintegy félmillió ember a másik ősi andoki nyelvet, az aymarát beszéli. Az Amazonas-medence hatalmas területe számos indián népcsoportnak ad otthont. Ezeknek az őslakos népeknek nemcsak külön nyelvük, hanem saját hagyományaik és szokásaik is vannak.

Az emberek nagyjából kétharmada az óceánparti részeken él, a többi eloszlik az Amazonas menti részeken meg az Andok magas hegyein, fennsíkjain. Nehéz a megélhetés a vad területeken, ezért folyamatosan szivárog a lakosság a parti részek nagyobb városai felé.

Akár csak más latin-amerikai országban, az év során Peruban is nagyon sok ünnep van. Szinte egymást érik a vallási vagy a tradicionális inka ünnepek mai megfelelői, aratási fesztiválok, hagyományos történelmi rendezvények. A római katolikus ünnepek alkalmával keveredik a spanyol örökség az indián hagyománnyal, létrehozva egy jellegzetes perui hangulatot. Az ünnepségek alkalmával fontos szerepet játszik a zene és a tánc. A régióknak eltérő, esetenként teljesen egyedi zenéik, szokásaik vannak.”

Dóra kizökkent az olvasásból, mert valaki a sorból ki szeretett volna menni, ezért fel kellett állnia. Ha már felállt, hátra ment a gép végébe, ahol közlekedő folyosó volt, ki is lehetett nézni az utolsó ablakon. Nyugat felé haladtak, így odakinn még világos volt. A felhőtlen tiszta időben nem is lehetett érzékelni a nagy magasságot, mintha csak pár száz méterre látszottak volna alattuk az óceán habokat vető hullámai. Más nem is, csak a végeláthatatlan sötét kékség volt alattuk.

4. fejezet

A hatalmas airbus zökkenőmentesen landolt Lima Jorge Chávez repülőterén.

A csoport tagjai átverekedték magukat az összes szigorú beutazási ellenőrzésen, majd megkeresték a kis buszt, ami várt rájuk a parkolóban. Az oldalán nagy felirat hirdette a helyi utazási iroda nevét
– „Condor Travel” –, még egy madárrajz is jutott mellé. Nem véletlen az elnevezés, hiszen Peru egyik legjellegzetesebb madara a kondorkeselyű, amire büszkék is. A busszal együtt egy helyi idegenvezető is járt, fontos, hogy a munkájukat ne vegyék el a külföldi utaskísérők.

Dóra számára csak ekkor adódott alkalom megnézni igazán kikből is áll össze a csoport, akikkel hosszú ideig együtt kell tölteni az idejét. A sorban mögötte ülőket már részben ismerte. A repülőn egy sorban ült a két idősebb úrral, Kornéllal és az orvos Csabával, tudta, hogy jóbarátok, gyakran utazgatnak együtt. Mögöttük a lányával, Bellával utazó Zoltán ült, róluk ennél többet eddig nem tudott meg. A másik oldalon hátul ült két húszas éveik végét taposó fiú. Találgatta magában Dóra, vajon milyen kapcsolatban lehetnek egymással. Úgy vélte, talán barátok vagy munkatársak lehetnek, mert nagyon különbözően voltak ahhoz, hogy testvérek legyenek. Később kiderült, Bence és Tamás
az utazás előtt nem is ismerték egymást. Ők is egyedül utaztak, így lettek szobatársakká nyilvánítva, akárcsak ő Elvirával. A fiúk koruknál fogva hamar összebarátkoztak. Felszállt egy középkorú házaspár is, akik újak voltak a lány számára, róluk sosem tudott meg többet, mint hogy mindketten tanárok. Elég zárkózottak, tulajdonképpen az egész utazás alatt leginkább csak egymással beszélgettek. Persze még a csoport tagja lett a később érkezett Márton is. Legelöl természetesen Ági ült, mindig kész legyen a kommunikációra és az intézkedésre.

Utolsónak a Condor Travel élénkpiros céges egyeningében a bajuszos, középkorú idegenvezető szállt fel a buszra.

– Üdvözlök mindenkit Limában! Szerencsésen megérkeztünk, ráadásul a csomagok sem utaztak másfelé – szólt bele a mikrofonba Ági. – Szeretném bemutatni Juant, aki a helyi iroda munkatársa, velünk lesz az utunk során.

– Buenos días, soy Juan – hajolt a mikrofonhoz a férfi.

– Most a szállodánkba megyünk – folytatta Ági –, de útközben már meg is kezdjük az ország múltjával való ismerkedést. Meg fogunk állni egy földből épített piramisnál. Ezt a vályogból meg agyagból épített hét lépcsős piramist valószínűleg azzal a céllal építették, hogy a térséget irányító papok kifejezzék teljes hatalmukat, meg hogy érvényesítsék jogaikat
a környező vízkészletek ellenőrzésére. Mivel ebben az időszakban már az ország területének közel három százalékát szántóföldként hasznosították, így az öntözésnek nagy jelentősége volt

Ennyit erről az érdekes piramisról. Most pedig, amíg odaérünk, átadlak Benneteket a várossal való első ismerkedésnek, a szélsőségesen változatos limai épületeknek és a nagyvárosi utcai forgalomnak. Mint látjátok, a napnak ebben az időszakában itt is meglehetősen sok autó közlekedik, nagyon lassú a haladás.

Dóra az ablak szélére könyökölt, nézte a hömpölygő autóáradatot. Első pillantásra ez a látvány akárhol lehetne a világban, bármely nagyvárosban. Jobban megfigyelve azonban jellegzetesen latin-amerikai a kép. Az egyik oldalon egy modern, sokemeletes szálloda kicsit kocka épülete állt mélygarázs lehajtóval, frontján látványos kis erkélyekkel, míg mellette egy leharcolt, kékre festett, régi stílusú kétszintes épület. Az alsó szinten valamilyen üzlet működött, fölötte lakórész, a lapos tetőn pedig kiteregetett ruhák lengedeztek. Kicsit odébb egy óriásplakátról nézett a közlekedőkre három válogatottan szép arcú, de jellegzetes indián vonásokkal rendelkező fiatal, akik valamilyen telefont reklámoztak. Az út másik oldalán egy vörös falú koloniális stílusú épület, falán jellegzetes kiugró faerkéllyel hirdette, hogy a spanyol hódítás nyomai mindenütt jelen vannak.

A következő útkereszteződés látványa mosolyt csalt a lány arcára. A csomópont kellős közepén egy kis csővázas emelvényen egy sisakos nő állt Policia Nacional feliratos mellényben, fontosságának teljes tudatában. Sárga kesztyűs kezével irányította a főként buszok és taxik kétszer négy sávban áradó délutáni csúcsforgalmát. Világváros, ám mégis itt-ott előbukkan egy évtizedekkel korábbról maradt darabkája az életnek.

Elhaladtak az Igazságügyi Palota robosztus, oszlopos, múzeumra emlékeztető épülete mellett, aztán kisvártatva a busz letért a főútról, kisebb utcákon tett meg néhány kanyart, majd megállt. Az utca egyik oldalán teljesen szokványos épületek, leginkább lakóházak sorakoztak, ám a másik oldalon feltárult az ősi múlt egy darabja. Kisebb-nagyobb agyagtéglákból összerakva ott magasodott egy furcsa piramis, a Huaca Pucllana. Egy részén már leamortizálta felületét a sok évszázad, néhol csak egy nagy dombnak tűnt, de így is lenyűgöző látványt nyújtott. Amint kiszálltak a buszból, Dóra maga körül mindenről megfeledkezve bámult körbe. Ha képen látta volna, biztosan jelentéktelennek tartja, de így karnyújtásnyi távolságból maga a valós múlt. „Hihetetlen, de itt vagyok.” Futott át az agyán. „Ábrándoztam róla, aztán most a sors úgy intézte, hogy lássam ezt a fantasztikus országot.” Máris előtörtek a misztikus történetek, képek, melyeket korábban olvasott, látott. A tények és a megmagyarázhatatlan dolgok köré épült feltételezések fonta történelem. Az istenek megfejthetetlen jelenléte az emberek életében, az uralkodók titokzatos élete. A gondolatai közben, ott állva a lépcsőzetesen kialakított piramis és a körülötte lévő épületmaradványok mellett, úgy tűnt, mintha valamelyik ősi istenség korabeli legókockákból épített volna egy játékvárost. Viszonylag nagy területen helyezkedett el az egész, miközben Lima egyik modern, többnyire európai származásúak lakta városnegyede ölelte körbe
– Miraflores.

Az első történelmi benyomás után visszazökkent a társaság a jelenbe. Már csak pár utcányit utaztak a szállodáig.

– Megérkeztünk az első szállásunkra, ahol két éjszakát fogunk eltölteni, mindjárt el is foglaljuk a szobáinkat – szólt Ági. – Ma nem lesz szervezett program, mindenki nekiláthat felfedezni a környéket, ha kedve tartja.