Lea Kampe

KAREN BLIXEN
Afrika oroszlánja

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

Prológus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Leah-nak és Nüssinek,
a szikrázó napsütésben töltött
közös délutáni fürdőzéseink
emlékére.

Karen Blixen mindent megtett áhított földjéért,
miközben az emberek iránti szeretetben
felülmúlta önmagát.

„Bárhol is járok majd a világban,

azt hiszem, mindig arra fogok gondolni, vajon Ngongban esik-e az eső.”

– Karen Blixen, anyjának,
Ingeborg Dinesennek írt leveléből
Ngong, 1919. február 26.

1

Hargeisa, Brit Szomáliföld, 1955

Abdullahi Aden már vissza akarta tolni az íróasztalfiókot, végül azonban még egyszer kezébe vette a kék könyvet, amelynek a borítója kifényesedett az évek során. Újra beleolvasott:

Volt egy farmom Afrikában, a Ngong-hegyek alatt. Az Egyenlítő száz mérfölddel északabbra szeli át a fennsíkot, és a farm hatezer lábnyira feküdt a tengerszint felett. Nappal úgy érezte az ember, hogy fenn él a nap közelében, de a kora reggelek és az esték áttetszőek, nyugalmasak voltak, s az éjszakák hidegek.{1}

Abdullahi letette a könyvet, és becsukta a szemét. Ennyi elég volt ahhoz, hogy felidézze magában a több mint harminc évvel azelőtti reggelt, amikor új fejezet kezdődött az életében. Bátyjával, Farahhal éjszaka érkeztek a farmra, az izgatottságtól azonban nem tudott elaludni. Amikor pár perc múlva felkelt a nap, ahogy az már az Egyenlítő közelében lenni szokott, kiszaladt a szabadba.

Még soha nem látott a Memszahib{2} házához hasonlót. Szürke kőből épült, minden oldalról veranda vette körül, előtte pedig széles sávban füves rét terült el. A fű már kizöldült, mert épp beköszöntött a szeptember és november közötti rövid esős évszak. A közelben álló fokföldi gesztenyesor felé szaladva felröppent egy galambraj. Hallotta, ahogy Farah utánakiált, de túl izgatott volt ahhoz, hogy szót fogadjon. Meglátta az erdőt és a sötétzöld kávéültetvényt, amelyről a bátyja mesélt, a síkság egy távoli pontjáról pedig ritmikus dobolás hangja közeledett.

2

Ngong, 1922. október eleje

A lovon ülve Tanne érezte, ahogy az erős állat izmai megfeszülnek. A patkódobogást jól csillapította a legutóbbi esőzéstől felpuhult talaj, a felkelő reggeli nap fényében a nedves fű végtelen ezüstös tengerhez hasonlított. Mögötte a Ngong-hegység terült el, előtte pedig az erdő. A malom közelében mintha állt volna valaki.

Tanne lova vágtatva, lassítás nélkül kanyarodott be a farmra. A házhoz közelebb érve a ló magától váltott át gyors ügetésbe. Tanne hallotta, ahogy az állat felhorkan, és ő maga is szaporán vette a levegőt.

– Brrr…

A szürke kőház ajtaja kinyílt, és egy fehér kaftános, vörös turbános férfi lépett a verandára. Tanne felemelte a jobb karját, és integetni kezdett. Végre!

– Farah! – Tanne átugrotta a verandához vezető két lépcsőfokot. Legszívesebben megölelte volna a férfit, ám tudta, a szomáliknál az nem szokás.

– De jó, hogy újra itt van! – kiáltotta szuahéliül.

– Memszahib! – A magas Farah, kezét a háta mögött összekulcsolva elmosolyodott. A rá jellemző komoly arckifejezése ellenére Tanne ki tudta olvasni a szeméből, hogy örül a viszontlátásnak. Heteket töltött a családjánál Brit Szomáliföldön, hogy aztán az egyik öccsét magával hozza a farmra. Farah távolléte alatt Tannénak ismét nyilvánvalóvá vált, mennyire nélkülözhetetlen számára a férfi.

– Gondolom, későn érkeztek. – Farah előtt félrepillantva Tanne bekukucskált a házba. – Ugye magával hozta a fiút? Hol van a fiatalember?

Farah zavartnak tűnt, amire ritkán volt példa.

– Azt hiszem, az imént… kiment. Pillanat… Abdullahi! – kiáltott a gyep felé, de semmi sem mozdult. Homlokát ráncolva még egyszer elkiáltotta magát, hangosabban, mint az előbb: – Abdullahi!

Ám Abdullahinak nyoma sem volt.

– Majd előkerül – vetette oda Tanne könnyedén, aztán bementek a házba. Farah zavarban volt, Tanne azonban csak mosolygott magában. Sejtette, hogy a mindig tökéletességre törekvő Farah számára kínos a fiú eltűnése.

Hirtelen gyors léptek zaja szűrődött be a verandáról, majd egy tízéves, sötét bőrű, pufók arcú fiú viharzott be a szobába. Bézs színű kaftánja tele volt fűfoltokkal. Lábát vöröses por fedte, lábnyomával bepiszkolta a makulátlanul tiszta fapadlót. Sokat futkoshatott, mert homloka csupa izzadt volt, és sötét szeme elkerekedett az izgalomtól. Ahogy meglátta a bátyja tekintélyt parancsoló alakját, mellette pedig a khaki színű nadrágot és kopott, barna bőrcsizmát viselő ismeretlen nőt, hirtelen megtorpant. Farah ráförmedt, és bár Tanne nem tudott szomáliul, megsajnálta a kicsit. A fiú lesütötte a szemét, majd tétován Tanne felé fordult.

– Jó reggelt, Memszahib. Abdullahi vagyok – suttogta szuahéliül.

– Jó reggelt, Abdullahi. Üdvözöllek a farmon – kacsintott rá Tanne. – Fel a fejjel! Velem is szigorú a bátyád. – A kicsi felbátorodva nézett fel. Farah rosszallóan rázta a fejét, és apró kézmozdulattal jelezte Abdullahinak, hogy távozhat, mire a fiú el is ment.

– Átöltözik és megmosakszik – közölte határozottan Farah. Tanne épp szólásra nyitotta az ajkát, Farah azonban hárítóan felemelte a kezét, majd folytatta: – Szomáli…, még meg kell tanulnia a fegyelmet. Pár éven belül férfivá cseperedik.

– És nyilvánvalóan maga a megértő báty helyett a szigorú apa szerepét akarja betölteni – húzta fel Tanne mosolyogva a szemöldökét, amire Farah egyetértően bólintott.

Abban a pillanatban kinyílt a kakukkos óra ajtaja, majd kiugrott belőle egy fából faragott madárka. Kilencszer rikkantotta el magát:

– Kakukk! – Aztán visszabújt.

– Uramisten, már kilenc óra van! Most aztán majdnem elfelejtettem a rendelést! – Tanne a homlokához kapott, majd odaszaladt a gyógyszeres szekrényéhez. Évek óta azzal kezdte a napot, hogy a helyieket egészségügyi ellátásban részesíti a verandáján. Földjén családok százai éltek, akik a kikujuk helyi törzséhez tartoztak. Generációk óta éltek itt, legtöbbjüknek fogalmuk sem volt arról, mit is jelent országukra nézve a fehérek megjelenése. A brit protektorátusból Kenya rövid időn belül brit gyarmattá vált, ahol az őslakosok nem birtokolhattak, és nem is vásárolhattak földet. Nem igen tudtak mit kezdeni a ténnyel, hogy a föld, ahol élnek, nem a sajátjuk, hanem Tanne és Bror Blixen tulajdona.

Tanne kisietett az elsősegélyládával. Rengeteg kikuju dolgozott a kávéültetvényen, és bár alapvetően nem bíztak a nyugati orvoslásban, hamar híre ment a reggeli rendelésnek. A verandán naponta jelentek meg kezelésre nők, férfiak és gyerekek, lázasan, betegen, kisebesedett bőrrel vagy égési sérüléssel.

Amikor Tanne kilépett, már ott ült a fedett veranda árnyékában egy idősebb és egy fiatalabb kikuju nő, karján egy kisbabával. Míg a fiatalabb szégyenlősen lesütötte a szemét, addig az idősebb szélesen elmosolyodott. Tanne nem győzte csodálni a higgadtságát és a jókedvét. A kikuju törzs asszonyainak kemény élet jutott osztályrészül. Sok gyereket hoztak a világra, és amíg a férfiak az állatokkal foglalatoskodtak, addig a nők fáradhatatlanul kapáltak és szántottak a sambák{3} kis kukoricaföldjein. Ezenkívül főztek, mostak, és cipelték a tűzifát, amelyet óriási kötegekbe kötve a homlokukra erősítettek, hogy szabad kezükkel közben tovább dolgozhassanak. A nehéz fizikai munka miatt nem volt egyszerű meghatározni az életkorukat, mégis mindig találtak valami okot a nevetésre.

– Jó reggelt! Miben segíthetek? – kérdezte Tanne szuahéliül, bár tudta, az idősebb nő csak saját törzsi nyelvén, kikujuul tud. Az idős asszony a kisbabára mutatott, akinek az anyja még mindig a padlót bámulta.

– Toto – csak ennyit mondott. Közben megfogta a gyermek homlokát.

– Toto – ismételte meg halkan Tanne. A szó annyit tesz, ’gyermek’. Odalépett a fiatalasszonyhoz, majd rátette a kezét a kisfiú homlokára. – Lázas – állapította meg.

A gyermek anyja felpillantott.

– Farah! – kiáltott Tanne. A veranda ajtaja felé fordulva elcsodálkozott, hogy nem Farah, hanem a kisöccse, Abdullahi állt ott. – Na, jó. Szükségünk van egy tál langyos vízre, egy puha rongyra és egy törülközőre. Meg borsmentateára. Megértetted?

Abdullahi bólintott, megfordult, majd berohant a házba. Amikor visszaért, Tanne belemerítette a rongyot a vízbe, jól kicsavarta, majd körkörös mozdulatokkal megdörzsölte vele a kisfiú szinte teljesen csupasz testét, kívülről befelé, majd alulról felfelé. A kisbabának ez láthatóan jólesett. Kinyújtott karocskájával megpróbálta megérinteni Tanne orrát. Amikor Tanne viccből elfintorodott, a kicsi vidáman felkacagott. Mellettük Abdullahi figyelte őket. Tanne bepólyázta a kisbabát a törülközőbe.

– Add ide a teát! – szólt Abdullahinak, majd a fiatal nőhöz fordult: – Ezt kell csinálnia. Ért szuahéliül? – A nő bólintott. – Óránként kétszer. És adjon neki teát! Ne túl forrón, kis kortyokban. – Átadta neki az üveget. – Ma délután még jöjjön vissza! Ha a láza feljebb menne… – De nem fejezte be a mondatot, és jobbnak látta, ha a kórházat szóba se hozza. A kikujuk gyűlölték a kórházat, és ha Tanne azt akarta, hogy az anya délután még visszahozza a kisbabát, úgy vélte, jobb, ha nem említi meg ezt a lehetőséget.

A fiatal nő felállt, biccentett, majd elindult.

– Jerie{4} – közölte az idős asszony, és megpaskolta Tanne vállát. Tanne nem értette, mit mondott, épp vissza akart kérdezni, amikor az idős nő megfordult, mire Tanne megrémült. A nő hátán párnapos égési seb éktelenkedett, és már kezdett gennyesedni. Tanne sejtette, hogyan történhetett. A kikujuknál gyakori volt az égési sérülés, mert kunyhóikban a tűz közvetlen közelében aludtak. Sokszor előfordult, hogy égő ágak vagy fadarabok estek az alvókra, szörnyű sebeket ejtve rajtuk. Mivel az idős kikuju asszonyok csak egy bőrkötényféleséget hordtak, nem fedte ruha a sebet, így az bepiszkolódott. Tanne óvatosan letisztította. Egész biztosan fájt neki, ám meg sem rezdült az arca, csak bátran mosolygott. Tanne végül ecetbe mártott egy rongyot, és rátette a sérülésre. Tapasztalatból tudta, hogy az ecet összehúzza a sebet, fertőtleníti, és csillapítja a gyulladást. A módszer különösen a nedvedző fekélyeknél működött kiválóan.

A kezelés végeztével Tanne elbúcsúzott az idős asszonytól, homlokából kisöpörte félhosszú, gesztenyebarna haját. Keskeny arca és markáns arccsontja arról árulkodott, hogy nagyon koncentrál valamire. Az orvosságos üvegeket mustrálta. Vajon helyesen járt el? Vagy többet is tehetett volna? Ezt a kérdést minden alkalommal feltette magában.

– Tanne! – Férfihang riasztotta fel a gondolataiból, és felnézett. Az öccse tartott a ház felé a kis bungalótól, ahol az érkezése óta lakott.

– Thomas! – intett neki Tanne. – De örülök! Gyere, reggelizzünk együtt!

3

Néhány nappal később Tanne a kávéültetvény széléről nézte az élénkzöld, végtelennek tűnő sorokat. Egész éjjel esett, a néhány mérföldnyire fekvő Ngong-hegység mind az öt csúcsát fehér ködfátyol borította. Az ég még mindig felhős volt, de meleg napnak néztek elébe. Madársereg közeledett a síkság felől, átszelte a folyómedret, amely a Maszáj Rezervátumot választotta el Tanne földjétől, majd az erdő felé vette az irányt.

Tanne a háta mögül lépéseket hallott, és megfordult. Thomas volt az.

– És én még azt hittem, túl korán van – mosolyodott el. – Jó reggelt, nővérkém.

Tanne arcon csókolta az öccsét, majd belekarolt. Együtt lépkedtek a kávécserjék között, csizmájuk belesüppedt a felázott talajba.

– Az első kávébabok már kezdenek érni – közölte Tanne vidáman, majd rátért egy ösvényre, amely egy füves tisztásra vitte ki őket. Ott megállt. – Ide gondoltam. Mit szólsz hozzá? Pompás hely lenne a kávépörkölő üzemnek, nem gondolod?

Thomas körülnézett, majd bólintott.

– Tulajdonképpen igen. Elég közel van az ültetvényhez, és jó nagy terület.

– Mi az, hogy tulajdonképpen?

Thomas a csizmája sáros orrával a puha földet rugdosta.

– Pénzbe fog kerülni, Karen – közölte végül. – És anyánk, Aage bácsikánk meg a többi résztulajdonos, na, igen, tudod, hogyan állnak a többletkiadásokhoz. És ahogy az elmúlt években a dolgok alakultak, már amúgy sem nagyon hisznek ebben az egészben.

– Miféle dolgok?

Tanne érezte, ahogy elönti a düh, mint mindig, amikor a farm gyér hozamát kritizálták. Ezenkívül ki nem állhatta, hogy amint valami nehézségbe ütköztek, öccse Karennek hívta. Kicsi korában ő keresztelte el magát Tannénak, és azóta a barátai meg a családja is így szólította.

– Ezek a dolgok az egész életemet jelentik! – vetette oda indulatosan. – Az egész farm én vagyok. Ezeket a kávécserjéket én ültettem Brorral és a munkásainkkal. Saját kezünkkel hordtuk ki a palántákkal teli ládákat, mi ástuk meg a gödröket, jó mélyre, hogy a gyökerük szögegyenesen lefelé mutasson, mert különben…

– Tudom! – szakította félbe Thomas anélkül, hogy a nővérére nézett volna. – De Bror egyszerűen nem gazdálkodott jól. Rengeteg pénzt elszórt, ami nem is őt, hanem a családunk részvényeseit illette volna. Csupa észszerűtlen dologra költött, a könyvelést meg rosszul, vagy jobban mondva, sehogy sem vezette.

– Amiért ugyebár már külön élünk – közölte Tanne. Gyűlölte, hogy a családja beleavatkozott a férjével, Brorral való kapcsolatába, és évek óta a válást erőltette. Egy kalap alá vették a farm pénzügyi nehézségeit és a házasságában adódó problémákat.

– De nem tagadhatod le, hogy ez az igazság! – kötötte az ebet a karóhoz Thomas, közben beletúrt rövid, sötét hajába. Napbarnított arca kissé elvörösödött, tekintete elbizonytalanodott. Imádta a nővérét, és gyűlölte, hogy a család többi tagját képviselve pénzről kell vele vitatkoznia.

– Egyáltalán nem tagadom, hogy Bror ártott a farmnak – felelte Tanne, hirtelen békülékenyebb hangra váltva. De nem helyes, hogy Mamával és Aage bácsival együtt az egészet az ő nyakába varrjátok. Tudod jól, milyen nehéz itt kávét termeszteni. Túl magasan fekszik a farmunk. Majdnem kétezer méterrel a tengerszint felett. Egy kicsivel lejjebb máris jobb lenne, de ezt a vásárláskor még nem tudtuk. Ehhez jönnek még az aszályos évek, a folyamatos aggódás, hogy lesz-e eső ősszel és tavasszal. El sem tudod képzelni, mennyire idegőrlő érzés ez…

– Dehogynem tudom! – Thomas körülnézett, mintha a távolban keresne valamit. – És talán tényleg érdemes lenne saját kávépörkölő üzemet telepíteni, főleg most, hogy Bror elment, és egyedül te vagy felelős a farmért.

– Meglátod, képes leszek rá! Most már minden más lesz! – kiáltott fel Tanne megkönnyebbülten, majd incselkedve hozzátette: – Te meg, amíg itt vagy nálam, végre kamatoztathatod a mérnöki tudásodat. Rád bízom a tervezést.

Thomas önkéntelenül felnevetett. Jó érzéssel töltötte el, hogy nővére visszanyerte a jókedvét. És ki tudja, talán tényleg sikerül neki újra talpra állítania a gyengélkedő gazdaságot. Tanne erős volt, mint minden nő a családjában, még ha eddig más nem is merészkedett el ilyen messzire az otthonától, Rungstedlundtól.

– Nagyszerű! – közölte. – Mikor kezdjek?

– Szedd össze, mire van szükséged, én pedig elmegyek Nairobiba, és mindent beszerzek.

– Rendben. – Thomas felemelte a tenyerét. – Thomas Dinesen mérnök úr a rendelkezésére áll, asszonyom.

Tanne vidáman belecsapott az öccse kezébe.

4

Tanne öreg kocsija a Nairobi felé vezető Ngong-úton döcögött, bár azt útnak nem nagyon lehetett nevezni, mert a vörös laterittalaj{5} nem volt kikövezve, így az esős évszak során előfordult, hogy napokon át járhatatlanná vált. A kocsikerekek és a gumik most is mély barázdákat vájtak a sárban, amelyekben aztán megállt a víz. Tanne fellélegzett, amikor valamivel elfogadhatóbb szakaszhoz ért. Még korán volt, de már érezni lehetett, ahogy az illatkavalkádot árasztó levegő egyre melegszik. Az út mentén a zöld olyan árnyalatai tündököltek, amelyeket csak az esőzések alatt, vagy röviddel azután lehetett látni. Tanne itt-ott kerek, fűvel fedett sárkunyhók mellett haladt el, amelyek tetőnyílásából vékony füstcsík szállt fel, a körülöttük fekvő kukoricamezőkön pedig nők kapáltak görnyedve, míg a gyerekek a család kecskéit és teheneit őrizték. Amikor észrevették Tannét, integetve szaladtak ki az útra.

– Dzsambo,{6} Mszabu!{7}

– Helló! – Tanne visszaintegetett, közben majdnem belehajtott egy mély pocsolyába. Hirtelen mozdulattal sikerült kikerülnie, a szélvédő viszont csupa sár lett.

Végre feltűnt egy rozsdás helységtábla. Alig huszonöt évvel azelőttig Nairobi még tele volt fémlemez kunyhókkal, amelyek mintegy ellátmányraktárként szolgáltak a Mombasát a Viktória-tóval összekötő ugandai vasút építésekor. Időközben Kelet-Afrika brit protektorátusa, vagy ahogy néhány éve hívták, a kenyai gyarmat fővárosává nőtte ki magát. A városban nem volt olyan, amivel ne kereskedtek volna: jószág, föld, kávé, gyümölcs, dohány és kalapok cseréltek fáradhatatlanul gazdát brit shillingért és fontért.

A láthatáron már feltűntek Nairobi külvárosának fából és lemezből készült kunyhói. Közülük sok úgy festett, mintha csak a szentlélek tartaná őket egyben. Dacoltak az Athi-síkság felől folyamatosan érkező széllel, amely a repedéseken át a belsejüket finom vörös porral árasztotta el.

Tanne csak lépésben haladt, mire kijutott a városközpontba vezető, széles útra. Az eukaliptuszfák árnyékolta, faburkolatú járdán emberek színes kavalkádja tolongott, őslakos kikujuk, szomáli bevándorlók, európai telepesek, valamint számtalan indiai, akiket a britek a vasút építéséhez az indiai gyarmatukból hoztak az országba. Dukhának nevezett, apró vegyeskereskedések ékelődtek be a műhelyek és az irodák közé. A lemeztetős bungalók mellett itt-ott megjelentek szép kőházak is, gondozott előkertekkel. Tanne leparkolt a brit kormányépület előtt, és elindult az öreg bazár felé. A főként indiaiak lakta környék szegényes volt. Az egyik kirakatban meglátott egy zöld kalapot, terebélyes karimával, rajta szép tollal. Megállt, nézegette. Remekül illett volna az egyik ruhájához, amelyet néhány éve Párizsban vásárolt, és gyakran viselt Nairobiban estélyeken vagy lóversenyeken, de megrázta a fejét, és továbbment. A kalap volt az utolsó, amire most költeni akart.

Minél közelebb ért az élénk bazárhoz, annál erősebben hatottak rá a különböző illatok. Kesudiót és friss ananászt vásárolt. A gyümölcskonzervek olcsóbbak voltak, ám ő az öccse kedvében akart járni. Végre belépett az indiai boltba, ahol már törzsvásárlónak számított, és átadta az alkalmazottnak Thomas listáját.

– Mindent be tudunk szerezni, hölgyem. Mint mindig – közölte a férfi erős akcentussal, kissé meghajolva. Majd számokat firkantott fel egy lapra, és aláhúzta a végösszeget. Mindezt olyan gyorsan tette, hogy Tanne alig tudta követni a férfi dohánytól elszíneződött, vékony ujjait. Tanne felsóhajtott magában, aztán bólintott.

– Ti aztán tudtok élni! A jelek szerint a pénz hirtelen már nem is számít – szólalt meg mögötte egy túl jól ismert hang. Olyan kárörvendő volt, hogy az csakis Brortól jöhetett.

– Te meg mit keresel itt? Csak nem kémkedtél utánam?

Tanne dühös volt magára, amiért nem vette előbb észre a férfit.

– Nem volt rá szükség. Teljesen belemerültél az új terveidbe. Úgy tűnik, jól belendültél, amióta már nem élek a farmon. – Már megint ez a cinikus felhang. Tanne érezte, hogy forróság önti el az arcát. Biccentett az indiai eladónak. – A számlát majd csatolja a megrendeléshez, rendben? – A férfi mosolyogva bólintott, majd újból meghajolt. Tanne kilépett az üzletből, Bror követte. A járdán hirtelen a férfihoz fordult.

– Mi ütött beléd? – sziszegte, miközben alig bírta elfojtani a dühét. – Semmi jogod nincs szemrehányást tenni. Pontosan tudod, mennyit harcoltam a házasságunkért. Mindig hittem benned, évekig mentegettelek a családom előtt. Pedig Nairobiban már a verebek is a te nőügyeidről csiripeltek, és sehol sem vásárolhattam anélkül, hogy ne kellett volna rendeznem a tartozásaidat. Azt, hogy a családomnak végleg elege lett belőled, na meg nekem is, csakis magadnak köszönheted.

{1} Részlet: Volt egy farmom Afrikában (ford. Gy. Horváth László, Árkádia, 1987)

{2} Fehér bőrű, férjezett asszony. A megszólítás eredetileg Brit Indiából származik.

{3} Samba (szuahéli): kikuju farm, amely egy család kunyhóiból és a hozzájuk tartozó kukoricaföldekből, valamint karámokból áll.

{4} Valaki, aki érdeklődést mutat, aki odafigyel a másikra. (szuahéli)

{5} Téglavörös trópusi málladéktalaj

{6} Helló! (szuahéli)

{7} A Memszahib rövid alakja