Az útitárs

Orosz Bettina

Az útitárs

Copyright © 2025 Orosz Bettina

© Legendárium Kiadó

Elérhetőségek:

info.iromuhely@gmail.com

https://legendarium-konyvkiado.webnode.page/

Szerkesztő:

Lukács Edina

Korrektúra: Pelyhe Anna

Tördelés: Lukács Edina

Borítótervezés: Loranch Majra

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-615-82777-0-9

Első fejezet – Bella

Most jöttünk meg Emmával Párizsból, de már az új úticélunkat foglaljuk le. Ő hétéves korom óta a legjobb barátnőm, ott volt velem jóban és rosszban. Rögtön az első tanítási napon leült mellém, attól kezdve elválaszthatatlanok lettünk. Mivel csak egy utcával lejjebb lakott, mint mi, ezért az általános iskolába mindig együtt mentünk. Később egy helyre jelentkeztünk középiskolába, és most egy helyen vagyunk egyetemen is, igaz, hogy más szakon. Emma előadó-művészet szakra jár, én pedig emberi erőforrásokat tanulok. Bizonyos szempontból tűz és víz vagyunk: ő a nagyszájú, nem hagyja magát, ha valaki beszól neki, szeret bulizni, és a pasikat is úgy váltogatja, mint más a zokniját. Én, vele ellentétben inkább meghúzom magam a sarokban, nem szeretem a konfliktusokat, így legtöbbször Emma volt az, aki megvédett a szorult helyzetekben.

Nem mintha sok lett volna belőlük.

Pasim is csak egy volt középiskolás korom óta, aminek nem rég lett vége elég csúnyán. Megcsalt engem az egyik barátnőmmel, majd utána próbálta elhitetni velem, hogy neki semmit nem jelentett a másik lány és folyton zaklatott. Az összes fiút, aki érdeklődött irántam vagy randizott volna velem, lekoptatta valami indokkal, így nem volt valami szép az elválásunk, ráadásul egy egyetemre járunk, így nagyon elkerülni sem tudom.

Négy éve kezdtünk el Emmával rengeteget utazni, elsőnek csak Magyarországon belül. Ezeket az utazásainkat megörökítve kezdtünk el vlogolni TikTokon és Instagrammon. Pár éven belül pedig egész szép számú követőre tettünk szert, így nincs olyan ember az egyetemen, aki ne ismerne minket. Egy éve, amióta a suli mellett eljárok dolgozni a közeli kávézóba, van pénzem külföldi utakra is. A szüleim nem engedhetik meg maguknak, hogy mindent támogassák, így mikor üresedés lett a kávézóban, rögtön jelentkeztem az állásra. Emmának ilyen gondja nincs, ő gazdag családból származik, és ezáltal mindenük megvan. Én elvált szülők gyereke vagyok, anyukám nevel minket a húgommal és a bátyámmal, így, ha nem mennék el dolgozni és nem lennék ösztöndíjas, nem futná ilyen kiruccanásokra. Bár mostanában egy-két szponzor is támogat minket, de az sem elég egy pár napos külföldi utazáshoz, így magam keresem meg rá a pénzt.

Nem panaszkodom, mert nagyon jól fizetnek diákmunkához képest és még félre is tudok tenni belőle, és bár Emma mindig felajánlja, hogy majd ő állja az én részemet is, de nem szeretnék a terhére lenni. Nem azért a barátnőm, hogy kihasználjam. Szeretek vele utazni, mert az kirándulásaink során kiegészítjük egymást. Viszont pénzügyi dolgokban nem engedek. Csak azt költöm, amiért megdolgozok.

– Hé, Bella hol jársz? Itt fecsegek neked, hogy milyen fürdőruhát néztem ki a közeli plázában, de te mintha itt sem lennél. Minden rendben? – Emma már a szemem előtt kalimpált, hogy végre rá is figyeljek. Teljesen elkalandoztam, és észre sem vettem, hogy beszél hozzám. Hát igen, kicsit álmodozó vagyok. – Persze, csak kicsit elbambultam. Hosszú volt a repülőút, ez a sok turbulencia kikészít. Ne haragudj, Em, mit is mondtál? – próbáltam bűnbánó arcot vágni, hátha megbocsátja a figyelmetlenségemet.

– Mindegy, hagyjuk. Nincs kedved lemenni a Moment’s-be? Jön pár helyes csoporttársam is. Az egyik odavan érted, valamelyik nap még az instanevedet is elkérte.

A bár az egyik kedvenc helyünk Emmával mióta az egyetemen tanulunk. Szerencsére nincs tőlünk messze, és mindig akciósak a koktélok, így hetente egyszer lejárunk összefutni a barátainkkal.

– Nem is tudom, fáradt vagyok. A jövő héten ZH-t írok, tanulnom kellene, plusz a videót is meg kellene szerkeszteni Párizsról – kicsit tényleg nyűgös voltam, és ilyenkor nem szeretek kimozdulni.

– Jaj, ne már Bell, ne légy már ilyen. Gyere, iszunk egy koktélt, táncolunk és felszedünk egy helyes pasit. Holnap úgyis még csak vasárnap, tudsz tanulni akkor. Na légyszi, ne kelljen egyedül mennem! Vagy azt akarod, hogy Lucát hívjam el helyetted? – Luca az a volt barátnőnk, akivel az exem megcsalt.

– Pasit maximum te szedsz fel, nekem nem kellenek az egyéjszakás kalandok, ezt te is tudod jól, ráadásul nem is nekem való. Viszont egy koktél tényleg remek lenne, de utána én jövök haza – mondtam határozottan.

– Unalmas vagy. De oké, legyen, a ruhádat viszont én választom ki – teljesen belelkesült, ilyenkor már nem tudom leállítani.

– Nem, arról szó sem lehet! Ha te döntöd el, akkor biztos valami miniszoknyát és hozzá valami köldökig kivágott felsőt fogok viselni. Majd én szépen kiválasztom azt a ruhát, amit szeretnék, és amiben nem keltem fel az összes srác figyelmét.

Kettőnk közül Emma mindig kirívóan öltözködik, szőke frizuráját általában begöndöríti, szemét füstösre festi, száját valamilyen élénk rúzzsal díszíti. Ellenben én a visszafogott, natúr sminket részesítem előnyben, általában nude rúzzsal, bár van, amikor a piros nálam is a nyerő. Bár a vörös hajamhoz nem mindig passzol. Legtöbbször szájfesték nélkül is eléggé feltűnő vagyok.

A családban anyának van ilyen természetes élénk haja, mint nekem. A húgomnak, Lizinek és a bátyámnak, Zalánnak barna haja van, mint apunak. Én apától a szerénységemet és a konfliktuskerülést örököltem. A szüleim nyolc éve váltak el, akkor én még tizennégy voltam, a húgom épphogy betöltötte a tízet, a bátyám meg tizenöt éves volt –őt nem viselte meg annyira, addigra már koleszban lakott a középiskola miatt. Mindenkinek jobb volt, hogy anyáék szétmentek, az állandó, mindennapos vitatkozásaikból mindig én jöttem ki rosszul. A suli után általában Emmánál voltam, szinte hazajártam oda, jobban is szerettem ott lenni, mint otthon. Amikor hazamentem, anya rajtam vezette le a feszültséget, ami az apával való veszekedés miatt alakult ki.

Mindig volt valami, ami nem volt elég jó neki, semmit nem csináltam jól. A jegyeim szuperek voltak, igyekeztem a legjobb lenni, de az sem volt elegendő. Sosem öltözködtem kirívóan, de az sem volt megfelelő. Próbáltam mindig segíteni otthon, de nem volt kiváló, amit csinálok, akármennyire igyekeztem is, mégis talált valamit, amiben nem voltam elég. Az állandó megfelelési kényszert sajnos még a mai napig nem tudtam magam mögött hagyni, mindig mindenkinek teljesíteni akarok, de a legtöbbször már tehernek érzem. Ilyenkor Emma mindig visszaránt a jelenbe és ott van mellettem, hogy elterelje a gondolataimat - mint ahogyan most is történt.

– Bella, itt vagy? Nem hiszem el, mi van ma veled? Nagyon szórakozott vagy! Csak nem egy helyes srác miatt vagy ilyen?

– Nem, dehogy, milyen fiú miatt lennék ilyen, hisz ott vagy mindenhol, látnád, ha megtetszett volna bárki is. Csak Lizi jutott eszembe, hogy mi lehet vele. De mindegy, hagyjuk is, most koncentráljunk a mai estére. Szerinted ehhez a fekete trikóhoz melyik rúzst tegyem fel?

– Határozottan a vöröset. Legyen valami szín is rajtad a hajadon kívül, nem temetésre megyünk, csak megiszunk pár koktélt és táncolunk egész éjszaka. Kicsit rád fér már a lazítás, úgy be vagy feszülve mostanában!

– Igazad van, öt perc és kész vagyok – Gyorsan felkentem a rúzst, félig felkötöttem a hajamat és kész is voltam – remélem, hogy nem hagysz egyedül a bárban tíz perc után valami fiú miatt, mert akkor azonnal hazajövök – fenyegetőztem.

– Jaj, ne legyél már ilyen! Tudod, múltkor milyen helyes sráccal voltam, az a nyelvtechnika, amit használt, valami eszméletlen volt! – áradozott Em.

– Úristen, Emma, jó elég, nem vagyok kíváncsi a nemi életedre, így is többet tudok, mint kellene – undorodtam el egy pillanatra.

– Pedig megadhatom a számát, neked is tuti megmutatná, mit tud – kacsintott egyet, majd elkezdett keresgélni a telefonjában.

– Na jó, hagyj békén, menjünk inkább, mert a végén rám tukmálod az összes srácot, akivel valaha is kavartál.

– Nem is rossz ötlet. Te is szórakozhatnál egy kicsit, felszabadítana téged is, nem lennél ennyire szégyenlős. Mikor is voltál utoljára valakivel? Várj, ne is válaszolj. Fogadjunk Ádámmal, mielőtt szakítottatok. Igazam van?

– Nem vagyok hajlandó mondani semmit. Amúgy is mindent tudsz – vágtam sértődött arcot.

– Jaj, ne már. Azt mondtad, azzal a bunkóval még csak nem is volt jó a szex! Ideje lenne kipróbálnod magad másokkal, hátha megtudnád végre, milyen is a vad, érzelmes és fergeteges szeretkezés.

– Majd egyszer biztosan megtudom, de az nem a mai este lesz, az tuti. Most csak inni és táncolni szeretnék, és kérlek, ne akarj összehozni senkivel, jól vagyok én így, ahogy vagyok.

– Te tudod, de én nem fogadtam cölibátust, így ma nem veled fogok hazajönni, az is biztos. Sőt, az is lehet, hogy ma nem jövök haza.

– Felőlem azzal fekszel le, akivel akarsz, amíg engem békén hagysz a pasikkal. Menjünk, itt a taxi – összepakoltuk, ami szükséges volt, majd az autóhoz sétálva elindultunk.

Második fejezet – Bella

Nem sokkal később már a kedvenc helyünkön voltunk, és épp szabad asztal után kutattunk. Szombat este mindig dugig tele szokott lenni a hely. De szoktak lenni üres helyek, most viszont nehezen találtunk egyet is, mintha mindenki jelen pillanatban akart volna szórakozni. Az emberek sorban álltak a bárpultnál, mindenki hangosan beszélt a zene miatt. Próbáltam helyet keresni, amikor megakadt a szemem valakin, akit nem szerettem volna ma este látni.

– Nem azt mondtad, hogy nem hívod el Lucát, ha én jövök? – húztam fel a szemöldökömet, Emmát méregetve.

– De, azt mondtam, és nem is hívtam. Nem tudom, hogy mit keres itt. Tényleg nem én voltam, azóta sem beszélek vele, amióta az eset történt. – tudom, hogy igazat mond, mert ismerem, és nem tenne velem ilyet. Csak rosszul jött ki pont ez az egész.

Luca a másik legjobb barátnőm volt, de mikor szakítottunk Ádámmal, ők rögtön összejöttek, így megszegte a barátnőkódexet. Azóta kiderült, hogy a kapcsolatunk alatt is volt már köztük valami, így már nem beszélek vele, hiába szakítottak azóta ők is egymással, a barátságomat nem fogja visszakapni.

– Hé, Bella, nem lesz semmi gond – nyugtatott Em. – Megyek, keresek helyet. Hozol nekem addig egy koktélt? Elég nagy a sor, és ha mind a ketten beállunk, nem biztos, hogy lesz helyünk.

– Persze, viszek neked is, ne aggódj – azzal el is tűnt a tömegben. Még egy darabig láttam a szőke haját, de pillanatok alatt elnyelte az embertömeg.

Amilyen gyorsan csak tudtam rendeltem két Mojitot kezdésnek, meg egy melegszendvicset, mert nem vacsoráztam mielőtt eljöttünk, és nem ártana a piálás előtt valamit enni.

Megvártam, míg elkészítették a szendvicsemet, majd a két koktéllal próbáltam megkeresni Emmát, de egy falba ütköztem. Vagyis azt hittem, amíg ez az akadály meg nem mozdult. Hirtelen egy jeges szempárral néztem szembe. Nem bírtam megmozdulni, annyira megragadott a tekintete, hogy még egy bocsánatkérést is alig tudtam kinyögni.

– Mi az? Mit nézel ennyire? Nem láttál még srácot, akit épp leöntöttek egy koktéllal? – esett nekem hirtelen. Olyan bunkó volt, hogy legszívesebben képen vágtam volna, ha nem lett volna az egyik kezemben a melegszendvics, a másikban meg a maradék koktélok.

Köpni-nyelni nem tudtam, azt sem vettem észre, hogy az egyik Mojito kiborult az ütközés során. Csak nézett rám, én pedig teljesen leblokkoltam. Olyan helyes volt, hogy azt hittem, ilyen srácok csak Amerikában születnek. Napbarnított bőr, kidolgozott test és karakán arc. Alaposan végig mértem, mire rájöttem, hogy nem kellene ennyire megbámulnom, miután leöntöttem a koktélommal.

– Öhhm… Bocsi, ne haragudj, nem vettelek észre – lesütöttem a szemem és csak makogni tudtam a hirtelen sokktól, egyik pillanatban még dühös voltam a stílusa miatt, a másikban meg már teljesen megbabonázott a kinézete.

– Ja, azt vettem észre –forgatta cinikusan a szemét, és még a száját is elhúzta, úgy nézett rám, mintha ő felsőbbrendű lenne nálam.

– Ne haragudj, hadd segítsek! Vagy nem is, hadd hívjalak meg egy bocsánatkérő italra –nyújtottam felé a kezem, de gyorsan meggondoltam magam a rám vetett pillantása miatt.

– Kösz nem. Ha azt is rám öntöd, akkor inkább megveszem magamnak – nézett keresztül rajtam, és már a menekülőutat leste.

Elég bunkó és lekezelő a stílusa, ahhoz képest, ahogyan kinéz.

– Nem terveztem ezt sem – már kicsit idegesen szóltam vissza neki, majd felrobbantam, ahogy viselkedett, felment a vérnyomásom tőle.

– Jó mindegy, nem érdekel. Viszont megyek megszárítani magam – már hátat is fordított nekem.

– Öhhm… Oké. Még egyszer, ne haragudj! – kiabáltam utána, de csak legyintett egyet, és már tovább is ment. Fogalmam sincs, mi ütött belém, nem tudtam megszólalni a közelében. Volt benne valami megmagyarázhatatlan, valami erős érzés, ami korántsem hagyott szóhoz jutni.

Ez a magas srác, a barna szemével elvette a maradék önbizalmamat is, ami volt, és még egy újabb koktélt is vehettem, mert az előzőnek a fele odalett.

Nagy nehezen megtaláltam az asztalunkat, de addigra Emma már nem volt egyedül. Pechemre éppen a drága tesómmal, Zalánnal flörtölt.

– Khm, meghoztam az italokat – néztem rájuk felváltva.

– Szia, hugicám! Nekem semmit sem hoztál? Vagy a melegszendvics az enyém? – elővette a csábító mosolyát, de rám, a testvérére ez nem hatott, ismertem már elég jól.

– Nem tudtam, hogy te is itt leszel. Tudnom kellett volna? – szúrós szemmel néztem a barátnőmre.

– Emma írta, hogy jöttök, gondoltam, benézek én is. Kivel beszéltél az előbb? – és már kezdte is az aggódó nagytestvér szerepét, amivel néha az őrületbe kerget.

– Áhh, szóval ti beszélgettek a hátam mögött. Amúgy nem tudom, ki volt az, véletlenül nekimentem és leöntöttem az egyik itallal, még sosem láttam erre – megvontam a vállamat és letettem Emma elé az italát.

– Ismerős volt, de így hátulról nem tudnám megmondani, hogy ki lehetett – hát persze, hogy Emmának mindenki ismerős, nem is ő lenne, ha nem ismerné az egész egyetemet.

– Na, mindegy is, milyen volt Párizs? – érdeklődött Zalán. – Bár felesleges kérdeznem, mivel mindent élőben nyomtatok, szóval olyan volt, mintha én is ott lettem volna.

– Szuper volt! Viszont te mióta nézed az élő közvetítéseinket? Nem is tudtam, hogy érdekel, merre járunk – meglepődve néztem rá, nem gondoltam volna róla, hogy érdekli az, amit csinálok.

– Amióta készítedazt a valamit. Hisz a bátyád vagyok. Valahogy figyelnem kell, hogy nem csinálsz-e valami őrültséget – úgy tett, mint aki megsértődött volna rám, mert nem hiszek neki. Olyan volt, mint egy durcás kisgyerek.

– Visszatérve a témára: fantasztikus volt, máskor is visszamennék. Már a következő úticélunk is le van foglalva. Úgyhogy lesz mit nézned leközelebb is – kacsintottam Zalánra.

– Na, hova utaztok? És mikor mehetek én is veletek? – nézett kettőnkre.

– Olaszországba. Most kivételesen autóval utaznánk. Emma már le is foglalta. Miért jönnél velünk? – felhúztam az egyik szemöldököm, úgy néztem vissza rá.

– Jól hangzik. Mikor indultok? Miért ne mehetnék én is?

– Egy hónap múlva. Addigra mind a ketten túl leszünk a zh-kon. A válaszom a kérdésedre pedig nem, nem jöhetsz velünk. Nem akarok harmadik kerék lenni köztetek – a hangom nem tűrt ellentmondást.

– Akkor majd nézlek titeket élőadásban, és olyan lesz, mintha ott lennék veletek – kicsit csalódottnak éreztem a hangját, de ezek az utazások kettőnkről szólnak.

– Hahaha nagyon vicces vagy! Emma, miért is hívtad meg a bátyámat? Csak nem ő a következő áldozatod? – megfogtam egyik kezét és rákacsintottam.

– Auch, ez fájt. De tetszik – kapott a mellkasához hitetlenkedve a testvérem.

– Fogd be, Zalán, nem hozzád beszélek, szóval Em? – kicsit ideges lettem tőle.

– Már egy ideje beszélgetek a tesóddal, és most úgy gondoltuk, hogy iszogatunk egy kicsit – Emma elég lazán közölte ezt velem, mondjuk, nem mintha érdekelne, hogy éppen kivel beszél, és zavarni sem zavar, hogy épp a tesómmal kavar, legalább tudom, hogy nem egy bérgyilkossal akar épp lefeküdni. Este legalább nem kell majd azon aggódnom, hogy kivel van. Bár ki tudja, hogy Zalán nem az-e.

– Akkor engem minek kellett elrángatnod? Felesleges harmadik kerék vagyok, ráadásul eszembe jutott, hogy holnap még dolgoznom is kell. Szóval megiszom a koktélomat, és megyek, lefekszem aludni – felálltam a helyemről és elkezdtem készülődni. Nem az zavart, hogy Zalánnal akart beszélgetni. De akkor én nem kellek ide, emiatt mérges lettem rá, mert kirángatott otthonról, pedig lett volna még dolgom bőven.

– Jaj, ne már! Rád fér a lazítás! – Emma utánam nyúlt, de nem tudott visszatartani.

– Nem baj, majd máskor, most akkor is megyek. Érezzétek jól magatokat. És hé, Zalán!

– Hmm? – olyan arcot vágott, mint aki nem érti, mi zajlik körülötte.

– Ajánlom, hogy jó legyen a nyelvtechnikád, mert Emmánál különben esélyed sincs – kacsintottam rá.

– Mi? Ezt most értenem kéne? – Zalán kérdőn felvonta a szemöldökét és Emmára nézett, akinek az arca hirtelen olyan piros lett, mint a rúzsa. Jólesett a lelkemnek őt zavarba hozni. Ez járt neki amiért feleslegesen kirángatott otthonról.

– Semmi. Bella csak becsiccsentett egy kis koktéltól, és nem tudja már, hogy mit beszél. JÓ ÉJSZAKÁT Bella!!! Menj már haza! – sürgetett, nem is akart tovább visszatartani.

A lakás, amiben laktunk nem volt nagy, de annál otthonosabban rendeztük be. Az ajtón belépve a nappaliba érkezünk, ahol a falakon fényfüzérek és fotók lógtak, egy-egy emléket őrizve magukkal. Jobbra a kis konyha terült el, kicsit ilyen amerikai stílusú. Az utazásaink során rengeteg bögrét gyűjtöttünk már, amik az üveges szekrényben foglaltak helyet. A nappalin keresztül vezetett egy lépcső fel az emeletre, ahol két szoba volt és egy fürdő. Utóbbiban Emma rengeteg piperecucca volt, testápolótól kezdve a samponig. Nekem nem volt szükségem sok dologra. A lakás pont nekünk lett tervezve, minden egyes centije tükrözi, a személyiségünket. Imádtam itt élni, nem volt messze a campustól és a kávézótól sem, így sosem kellett korán kelni.

Ahogy hazaértem, gyorsan lezuhanyoztam a kedvenc tusfürdőmmel, aminek vanília és barack illata Lemostam magamról a sminket a szobámban lévő tükrös asztalnál, ami az egyik kedvenc bútorom a lakásban, aztán már dőltem is be az ágyba. Hosszú volt ez a mai nap, és holnap korán kezdek.

Harmadik fejezet – Bella

Reggel fél ötkor keltem, hogy időben el tudjak készülni, mert hatkor kezdek a kávézóban. Szükségem van legalább fél órára, mire magamhoz térek és eldöntöm, mit veszek fel, utána egy gyors reggeli arcápolási rutin részeként készítettem egy természetes sminket, aztán már indultam is dolgozni. Ilyenkor a melóban szoktam kávézni, így volt még egy kis időm elolvasni egy fejezetet az aktuális könyvemből. Emma nem volt itthon, gondolom, a bátyámnál aludt, később mindenképp felhívom, hogy meséljen el minden részletet, még ha nem is vagyok rá teljesen kíváncsi. De úgyis mindig be szokott jönni hozzám egy kávéra ilyenkor.

A kedvenc munkatársammal, Zolival nyitottuk ma a kávézót. Nem sokkal idősebb tőlem, olyan, mintha a festményeiből lépett volna elő, barna haja mindig kócos, és már elég hosszú ahhoz, hogy a szemeibe lógjanak a hullámos tincsei. A kezei mindig festékfoltosak a sok festéstől, a szemei álmodozóak. Igazi művésztípus, nem szabályosan jóképű, de nem mondanám rossz partinak sem. Nem egy sportos alkat, inkább magas és vékony alakja van. Kedves és figyelmes fiú, akire bármikor számíthat az ember. Ő is az egyetem mellett jár dolgozni, művészetet tanul és a kávézó melletti kis galériában szokták kiállítani a festményeit. Gyönyörű művei vannak, leginkább tájképeket fest, de szokott portrékat is ábrázolni. Imádok vele dolgozni, vicces és mindig feldobja mindenki hangulatát. Ő egy olyan ember, hogy még sosem láttam rosszkedvűnek, mindig vidám és pozitív, és szereti átadni ezeket az energiákat másnak is. Emma mellett ő a legjobb barátom a campuson.

– Szia, Zoli! Hogy vagy? – köszöntöttem vidám, de kicsit fáradt hangon.

– Köszönöm, jól, de sürgősen egy erős kávéra van szükségem. Reggelig festettem, elkapott az ihlet, és nem akartam elszalasztani – még rekedt volt a hangja az álmatlanságtól.

– Máris készítem. Most épp min ügyködsz? – indultam, hogy elkészítsem kívánságát, közben magamnak is elkészítettem a kedvenc karamellás latte macchiatómat.

– Hétvégén kiállításom lesz, és az utolsó képet még nem fejeztem be, most arra készülök nagyon. Ugye el tudsz jönni a bemutatóra? – nézett rám bociszemekkel.

– Hétvégén mikor is lesz? – mindig elfelejtem az időpontokat, már be kellene szereznem egy határidőnaplót, és akkor talán nem felejtenék el mindig mindent.

– Szombaton, 18 órakor.

– Ahhj nem, ne haragudj, haza kell mennem. Lizinek szülinapja lesz, és családi ünneplést tartunk. Elvileg még apa is jön, és ami a legfurcsább, hogy anya valami nagy bejelentésre is készül.

– Ohh kár, de megértem. Ahogy hallom, nem repesel éppen az örömtől – Zoli azonnal átlátott rajtam, ahogy Emma szokott.

– Tessék a kávéd, ahogy szereted, egy csipet fahéjjal a tetején. Nem igazán, már előre félek, hogy anyáék min fognak majd megint összekapni – az utolsó veszekedésre még most is tisztán emlékszem. Lizit el kellett vinnem otthonról, nehogy azt higgye, hogy miatta veszekednek a szüleink. Borzasztó volt, utána hónapokig nem is találkoztak apáék.

– Nem irigyellek – nézett rám szánakozva. – Bella ez a kávé isteni, mint mindig! Te tudod a legjobban elkészíteni. Köszönöm! – hálásan nézett rám, majd becsukta a szemét, és úgy élvezte tovább az éltető nedű ízét.

– Szívesen. Meddig lehet megtekinteni a kiállítást? – kicsit szomorú voltam, hogy nem lehetek ott vele a nagy napján, de mindenképp szeretném megnézni, mit alkotott.

– Egy hétig –mondta büszkén, és rám mosolygott.

– Jól van, akkor hétfőn első dolgom lesz megnézni az óráim után – ígértem meg neki, és bocsánatkérő arccal néztem rá.

– Szuper! Megyek, letörlöm az asztalokat, te addig üzemeld be a pénztárgépet – és ennyi is volt a szünetünk, mindenki ment a dolgára, intéztük az üzlet nyitását.

A reggeli órák a legforgalmasabbak: a koránkelők szeretik egy finom kávéval indítani a napot, ezt követően délután szokott még csúcsforgalom lenni. A többi időszakban általában alig vannak, így Zolival akkor szoktuk megbeszélni az élet nagy kérdéseit.

– Hallottad, mi volt tegnap a diákszövetségi bulin? - olyan izgatottan kérdezte, hogy elkezdett érdekelni, miről maradtam le.

Zoli a legpletykásabb pasi, akit valaha ismertem, így minden szaftos szóbeszédet első kézből tud, és szerencsére engem sem hagy ki ezekből a hírekből.

– Nem, de úgyis mindjárt beavatsz – nyújtottam rá a nyelvem.

– Haha, nagyon vicceske vagy ma! Szóval – kezdte magyarázni, kicsit olaszosan, kezét is használva közben – Panni, tudod az egyik csoporttársam, látta, hogy Réka belelökte a medencébe Ádámot, mert az ki akart kezdeni vele, de Rékának van barátja, aki pedig úgy megverte a srácot, hogy szerintem a vizes ruha volt a legkisebb baja. Ráadásul olyan részeg volt, hogy véleményem szerint még a medencében való úszkálás sem józanította ki teljesen – a kezemet a szám elé kaptam teljes elképedésemben. Ezt nem gondoltam volna Ádámról.

– Nem mondod? Valahogy nem tudom sajnálni, megérdemelte, amit kapott – kicsit örültem neki, hogy valamit visszakap az élettől, de bármi is történt köztünk, nem akartam neki rosszat kívánni.

– Na és az emlegetett szamár itt is van. Biztos kell neki egy jó erős kávé a tegnapi után – az ajtó felé kaptam a fejemet. – Akarod, hogy én vegyem fel a rendelését? – nézett rám Zoli barátságosan.

Nem hiszem el, ma nem lesz egy szerencsés napom. Már egy hete minden nap mikor dolgozom, megtisztel a jelenlétével, de ezzel engem nem fog visszaszerezni, az fix. Nem leszek még egyszer olyan bolond, hogy újra a barátnője legyek, főleg azok után, amiket most hallottam róla.

– Nem kell, hagyd. Tudom kezelni a helyzetet. De aranyos, vagy köszi – rámosolyogtam Zolira, majd felvettem a pókerarcot, amit Ádámnak címeztem.

– Szia, mit adhatok? – fordultam Ádám felé. A helyzethez képest elég udvariasan próbáltam meg rögzíteni a rendelését.

– Hú, de morci ma valaki. Semmi szívélyes üdvözlet, egy puszi vagy egy ölelés? Gondolom, hallottad a tegnapi esetet. Meg sem kérdezed, hogy vagyok? – látszik rajta a verekedés nyoma, a szeme alatt ott éktelenkedik egy lila monokli, de aki nem ismeri, még így is azt mondaná, hogy csak ad egy kis pluszt a sármosságához. Viszont engem ez már hidegen hagy, nem tud levenni a lábamról a szép mosolya és a ragyogóan kék szeme, amivel régen megbabonázott.

– Igen, hallottam. De nem érdekel hogy vagy – próbáltam kevésbé ellenséges lenni, de nem sikerült.

– Jaj, de kőszívű vagy! Pedig segíthetnél leápolni a sebeimet – még kacsintani is volt mersze rám!

– Elmúltak azok az idők, amikor én valamidet is ápolnám. Szóval mit adhatok? – kezdtem türelmetlen lenni.

– Még egy esélyt, hogy bizonyíthassak. Vacsora ma este? – Meddig akar még próbálkozni? Rosszabb, mint egy pióca, azt legalább le lehet vakarni magunkról, de úgy látom, Ádámot nem igazán.

– Ha nem lenne programom estére, akkor sem mennék el veled vacsorázni. Még egyszer kérdezem, mit adhatok? Ha nem rendelsz semmit, megkérlek, hogy hagyd el a kávézót – mutattam az ajtó felé, nyomatékosítva a mondandómat.

– Akkor egy hosszú kávét szeretnék, és legalább annyit ígérj meg, hogy válaszolsz az üzeneteimre – bociszemekkel nézett rám, próbált a lelkemre hatni a tengerkék szemeivel, amivel régen levett a lábamról, ma azonban már semmi hatással nem volt rám.

– Tessék a kávéd, és ha megbocsátasz, van más is, aki rendelne.

– Mikor végzel? – próbálkozott továbbra is nagy erőkkel Ádám. Én közben már elkezdtem mást csinálni, hátat fordítottam neki és tisztára törölgettem az elmosott poharakat, hogy a helyükre tudjam őket tenni.

– Hé, haver, nem fogod fel, hogy nem akar veled lenni? – ez a mély hang ismerős volt nekem, ezért megfordultam és farkasszemet néztem vele.

Ő volt a srác tegnapról, akit leöntöttem Mojitóval, és most a védelmemre kel. Miért? Mi jöhet még ma? Tegnap olyan jeges volt, most meg kiáll értem, ráadásul az exem ellen. Ma olyan más: barátságosabb a tekintete, és azon kapom magam, hogy egyfolytában őt bámulom. Nem tudok elszakadni a szemétől, megbabonázva nézzük egymást, mintha itt ebben a pár másodpercben az egész életünket megismertetnénk a másikkal. Már Ádámnak is feltűnt, hogy csak nézzük egymást, de egy szót sem szólunk. Ami nem jó, ha már ő is észrevette, bár nem érdekel, hogy ő mit gondol.

– Ti ismeritek egymást? – nézett hol rám, hol pedig a számomra ismeretlen srácra.

– Öhmm… –Egy értelmes hang sem jött ki a torkomon, de szerencsére a segítségemre sietett a helyes idegen.

– Igen, tegnap összeismerkedtünk. Egész nedvesre sikerült az első találkozásunk, és még bemutatkozni sem hagytam időt – Úristen, mit művel? Teljesen zavarba hoz. És még rám is kacsintott. Teljesen félreérthetően beszél, ráadásul ennyi ember előtt, szerintem a fejem már olyan vörös, mint a hajam, de nem igazán zavartatja magát.

– Öhm, hát igen. Én sem voltam illedelmes, bár nem is nagyon hagytál szóhoz jutni. Bellának hívnak – mutatkoztam be neki, és felé nyújtottam a kezem.

– Igen látom, rajta van a névtábládon. Tudom, ki vagy, már tegnap is tudtam, mert követlek Instán – szóval ő már tegnap is tudta, hogy én ki vagyok, viszont én még most sem. Ez így kezd kicsit kellemetlen lenni.

– Oké. Mit adhatok…? – néztem rá kíváncsian.

– Máté vagyok, és egy karamellás lattét kérnék – egy ezerwattos mosolyt dobott felém, amitől egy másodpercre megrogyott a térdem.

– Szóval akkor ti kavartok? Ezért nem akarsz velem vacsorázni? – kérdezte Ádám feldúltan. Nem értem miért, hisz semmi közöm nincs már hozzá.

Nem hiszem el, még mindig itt van, teljesen megfeledkeztem róla. Amíg készítettem a kávét, próbáltam nem is figyelni rá, hátha észbe kap és elmegy végre. De nem adta fel és tovább kérdezősködött.

– Tessék, a kávéd! Jó választás, ez az egyik legfinomabb, amit itt adunk – kicsit szégyenlősen rámosolyogtam, és félénken hátrasimítottam a szemembe hullott hajamat.

– Köszi! Úgy hallottam különösen, ha te készíted – még egy kacsintás. Azt hiszem, el fogok ájulni. Hogy lehet valaki ennyire helyes? Törvénybe kéne iktatni, hogy ilyen helyes pasik ne járkáljanak az utcán, mert szívinfarktust okoznak a nőknek, ha csak rájuk néznek is.

– Halló, Bella! Nem válaszoltál a kérdésemre. Miatta ignorálsz engem? Lefeküdtél vele?

– Neked nem mindegy? – már minden türelmemet elvesztettem felé, és kicsit ingerülten szóltam vissza. – Szakítottunk, elrontottad, fogd fel, hogy nem fogok visszamenni egy olyan emberhez, aki fűvel-fával megcsalt, és még a szemembe is hazudott. Ha megváltoztál sem érdekelsz többé. Amúgy meg, nem is értem, miért engem akarsz visszaszerezni, mikor annyi lánnyal kavartál. Mi van, már senki sem akar téged? Mi történt Lucával, csak nem őt is megcsaltad? – tört fel belőlem minden, hangosabban, mint kellett volna.

– Jól van, felfogtam – emelte fel védekezően mindkét kezét. – Luca csak irigy volt rád, ezért akart engem. Semmi