Lea Kampe

Varsó

angyala

Irene Sendler az életét kockáztatva

gyermekek ezreit mentette meg

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

Utószó

Impresszum

Cläre Müllernek

Mindig mellettem

1. fejezet

– Szabad! – kiáltott ki az irodájából dr. Hans Frank birodalmi miniszter, és felnézett az íróasztalától.

Az ajtón egy fiatal SArohamosztagos lépett be. Ludwig Fischer az izmos testével és a kerek arcával első pillantásra jámbor parasztfiú benyomását keltette, apró szemében azonban alattomosság bujkált.

– Jöjjön, jöjjön! – mondta Frank joviálisan. – Konyakot? Brandyt? Vagy inkább snapszot?

Fischer meglepetten felvonta a szemöldökét, Frank pedig felnevetett.

– A mai találkozásunknak örvendetes oka van, de először is üljünk le! – mondta.

Odament egy alacsony asztalhoz, amelyen üvegek és poharak álltak, és töltött maguknak, mielőtt lehuppant a kanapéra. Fischernek mutatta, hogy foglaljon helyet a szemközti fotelban, aztán futó pillantást vetett az állóórára.

– Eljött az idő. Amint éppen megtudtam, Naujocks SSSturmbannführerünknek pontban tizenhat órakor kiadták a jelszót: nagymama meghalt. – Frank elvigyorodott. – Ezt meg ki találhatta ki? Mindenesetre Naujocks és az emberei lengyel lázadóknak öltözve néhány óra múlva megtámadják a saját rádióállomásunkat Gleiwitzben. Ez hallatlan provokáció, és mi, németek természetesen nem tűrhetjük el, ezért arra kényszerülünk, hogy hadat üzenjünk a lengyeleknek. Feltételezésem szerint a támadásra a hajnali órákban kerül sor.

Ludwig Fischer felnevetett.

– A lengyelek természetesen számítanak ránk. Sietve csapatokat vontak össze a határon. Nagy titokban, hogy mi ne érezzük provokálva magunkat, és valóban azt hiszik, hogy semmit sem vettünk észre.

– Ó, igen, nekik állítólag még lovas csapataik vannak. Lovacskáik, Fischer, lovacskák. Mit gondol, mit tesznek azok, ha szembetalálják magukat a mi harckocsijainkkal? Remélem, a fiaink nem rendeznek vérfürdőt a szegény állatok között. – A miniszter megint elvigyorodott, és a kanapé háttámlájára fektette a karját.

– Arra nem lesz idejük – felelte Ludwig Fischer. – Mind tudjuk, hogy az egész bohózat legfeljebb néhány hétig tart majd. A lengyeleket legkésőbb szeptember végére zsebre tesszük, és Varsó a mienk lesz.

– Ez a helyes hozzáállás, Fischer! – kiáltotta Frank, és kissé előrehajolt. Széles, kopaszodó homlokán megcsillant az alacsonyan álló nap délutáni fénye. A kanapé sima bőrhuzata ugyanolyan vörösesbarnán csillogott, mint a kezében a még érintetlen brandy. – Pontosan ezért hívattam ide magát. – A miniszter rövid szünetet tartott. – Tudja, engem neveztek ki az újonnan létrehozandó lengyel főkormányzóság főkormányzójának. Varsó városába pedig rendkívül megbízható emberre van szükségem. – Frank fürkészőn nézett Fischerre. – Magára gondoltam. Mit szól hozzá? Varsó kormányzója. Na, hogy hangzik?

– Megtiszteltetés lenne számomra, dr. Frank.

A miniszter lassan bólintott.

– Elismerés jár annak, aki méltó rá. Hivatali székhelyéül a Szász-palotára gondoltunk a Piłsudski téren, amelyet Adolf Hitler térnek fogunk átnevezni. A lakása lehet egy villában az elegáns Konstancin elővárosban, amelyet a légitámadásaink során feltétlenül meg kell kímélnünk. – Frank felemelte a poharát. Fischer követte a példáját.

– Varsóra, az új német városra és a kormányzójára! Egészségünkre!

2. fejezet

Kint a folyosón kinyílt egy ajtó, majd halkan visszacsukták. Irena gyors, könnyű lépteket hallott. Egy pillantást vetett az órára, és elmosolyodott. Fél öt. Elenához órát lehetne igazítani. A varsói Szociális Ügyosztályon mindenki tudta, hogy rendszeresen fél órával korábban abbahagyja a munkát. Csak maga Elena volt szilárdan meggyőződve arról, hogy mindennapos meglépése az irodából senkinek nem tűnt fel.

Irena hátradőlt a székén, s miközben a folyosón becsukódott a lépcsőházba nyíló ajtó, lehunyta a szemét. Kintről motorzaj, lépések koppanása és két nő magas hangja hallatszott be. A macskaköveken egy konflis közeledett. A kocsis hosszú füttyöt eresztett meg. Hirtelen azonban másféle hang nyomult előtérbe. Egy kövér légy zümmögve újra meg újra az ablaküvegnek repült. Irena kinyitotta a szemét. Egy pillanatig a láthatatlan akadályt puszta akaraterővel áttörni próbáló rovart nézte, aztán felállt, és kinyitotta az ablakot.

Miután visszaült az íróasztalához, befejezte az utolsó aznapi jelentést, és átfutotta, amit írt. Minden rendben levőnek tűnt. Semmi sem adott okot alaposabb kivizsgálásra. Irena amúgy is nagyobb biztonságban érezte magát, amióta a tényeken már nem egyedül ő végzett apróbb módosításokat, hanem vele együtt a kolléganője, Irka Schultz is. Lelkifurdalása egyáltalán nem volt. Amit tesz, az helyes, mivel a lengyel kormány néhány éve jelentősen korlátozta és számos értelmetlen feltételhez kötötte a zsidó állampolgárok szociális juttatásait. Ez keményen sújtja a szegényebb családokat. Azóta Irena rendszeresen kisebb hibákat követett el az esetei feldolgozásakor. Olykor-olykor egy gyermek papíron néhány hónappal fiatalabb lett, hogy az amúgy is a szegénységi küszöb határán élő család továbbra is kapjon támogatást. Más esetekben, mint ma is, kisebb lett a lakás mérete. Ez valójában nem is hazugság, gondolta Irena. A délután Geremekéknél tett látogatása lehangolta. A hattagú család állítólag két szobában él, az agyafúrt bérbeadó azonban valójában csak egy fa térelválasztót húzott fel az egyetlen szobában. Irena úgy érezte, az űrlapon mindenképpen ki kell igazítania ezt a megtévesztést, és ezáltal újra lehetőséget teremtett a családnak a havi támogatás igénylésére.

Kihúzta az írógépből a papírt, és a többihez tette. Odakint ötöt ütött a közeli templom toronyórája. Irenát arról ismerték, hogy mindig addig van bent az irodában, amíg az utolsó feladatot is elintézte. Ma azonban csak a munkaideje végéig marad. Egy kolléganője, akivel jó barátságban van, utólag piknikkel akarja a parkban megünnepelni a születésnapját.

Odakint fülledt hőség fogadta Irenát. A táskáját és a torta dobozát betette a biciklije kosarába, aztán felült rá, és elindult. Az Ogród Saski, a Szász kert 18. századi csodálatos park volt, és csak kőhajításnyira feküdt Irena Złota utcai irodájától. Beletaposott a pedálokba, miközben a menetszél belekapott a vállig érő, szőke hajába. A forgalmas Emilii Plater sugárúton macskaköveken kellett kerekeznie, és bal kézzel próbálta stabilan tartani a tortadobozt. Az édesanyja mindenképpen sütni akart egy babkát, és ő nem akarta, hogy az élesztős kalács morzsák formájában érkezzen meg a piknikre.

Lendületesen kikerült egy konflist, amely hirtelen megállt előtte, és kevéssel később áthajtott a park szélesre tárt kovácsoltvas kapuján. A magas hársak és tölgyek koronáin átjutott a meleg délutáni fény. Az édesanyjukkal vagy a nevelőnőikkel gyerekek sétáltak, a füvön barátok ültek kis csoportokban, és párocskák félrehúzódva. Minél beljebb ért Irena a parkban, annál távolabbról hallotta a város zajait. A helyükbe madárhangok és méhek zümmögése lépett, és szellő zizegtette az öreg fák leveleit. Irena egyszer csak integető karokat látott meg maga előtt a füvön, és automatikusan az ő karja is magasba lendült.

– Na végre!

A születésnapos odaszaladt Irenához, miközben ő éppen egy fának támasztotta a biciklijét. Miután megölelte az ünnepeltet, eltartotta magától, és vizslatón megnézte magának.

– Nagyon ideje volt már, hogy találkozzunk – mondta félig-meddig szemrehányón.

Amióta Ewa Rechtmant néhány hónapja zsidó származása miatt elbocsátották a Szociális Ügyosztályról, túlságosan ritkán látták egymást. Irenának hiányzott a barátnője rendíthetetlen optimizmusa.

– Bagoly mondja verébnek, hogy nagyfejű, Elfoglalt kisasszony – vágott vissza Ewa talpraesetten. Elhúzódott Irenától, két kézzel beletúrt a világos hajába, és a tortadoboz felé vette az irányt.

– Hmm, babka!

Irena felnevetett, és üdvözölte a társaságot. A legtöbben, köztük Irka Schultz, Jaga Piotrowska és Janka Grabowska ugyanúgy a Szociális Ügyosztályon dolgoztak, mint Irena, Ala Gołąb-Grynberg viszont, aki Ewához hasonlóan zsidó volt, a zsidó kórházban.

A színes kockás pokrócon tányérok és egy tálon szendvicsek feküdtek. Janka maga készítette limonádét hozott. Ewa középre tette Irena babkáját.

– Remélem, nem te sütötted, hanem a mamád – mondta huncutul, miközben vörös gyertyákat dugott a süteménybe.

– Nem kell ezt ennyire hangoztatnod – méltatlankodott Irena.

Nem haragudott azonban Ewára, mert a sütés-főzés valóban nem az ő műfaja volt.

– Más dolgokban viszont jó vagy – mondta Jaga, aki mellette ült, és puszit nyomott az arcára.

Miközben Ewa meggyújtotta a gyertyákat, elénekelték a lengyel születésnapi dalt. A Sto lat azt kívánta az ünnepeltnek, hogy száz évig éljen. A kavicsos utakon sétálók mosolyogva feléjük fordultak. Miután azonban Ewa elfújta a gyertyákat, és kiosztotta a tortaszeleteket, csend állt be.

– Szinte bűntudatom van, mert itt ülünk, és a születésnapomat ünnepeljük, mintha semmi sem történne – mondta végül Ewa.

– Mikor, ha nem most? – válaszolta Janka szárazon. – Ha Németország valóban megtámadja Lengyelországot, elmegy majd a kedvünk az ünnepléstől.

– Mieteket behívták katonának. Tegnap kikísértem a pályaudvarra – mondta Irena.

Megint csend telepedett rájuk. Hetek óta érezhető volt a feszültség Németország és Lengyelország között. Már júliusban szóbeszédek terjengtek arról, hogy Lengyelország titokban mozgósítja a haderejét, de ez Irena férjét csak most érintette. Mindeközben Mietek ízig-vérig békés és szerető férj volt. Néhány éve megkapta az első állását a poznańi egyetemen, és természetesnek vette, hogy Irena követni fogja oda. Neki azonban a szociális munkája és az egyetemi tanulmányai Varsóban fontosabbak voltak. Csak akkor tudatosult benne igazán, mennyire mások ők ketten. Mietek teljesen apolitikus ember, akinek az álmai nem terjednek túl a klasszika-filológia egyetemi oktatásán és egy kis családon. Irena viszont tenni akart másokért, a barátaival az egyetemen és a szocialista pártban terveket kovácsolni arra, hogy jobbá tegyék a világot. És hol lehetne ehhez jobban hozzákezdeni, mint a varsói szegények és hátrányos helyzetűek között?

A férjével így aztán évek óta külön éltek, és a házasságuk már csak papíron létezett, Mietek mégis fontos volt Irenának. A gyerekkori szerelme, a barátja, akivel minden télen a befagyott Visztulán korcsolyázott. És Mieteknek most a törékeny kezével a németek ellen kell majd harcolnia? Irenának ezt nehéz volt elképzelnie. Nem úgy Adamról, egy korábbi egyetemi diáktársáról és a legjobb barátjáról. Hirtelen forróság öntötte el, és késztetést érzett arra, hogy Adamról beszéljen. Hogy elmondja a barátnőinek, őt is besorozták. Miért is ne tenné? Mind ismerik a forrófejű Adamot a maga forradalmi eszméivel egy új, igazságosabb és mindenekelőtt szabad Lengyelországról. Adamot, aki a romantikus versektől a törvénykönyvekig mindent csak úgy falt. Akivel Irena sokszor késő éjszakáig egy kávéházban vagy a fák alatt a parkban álmodozott és eszmét cserélt.

Mégsem mondott semmit, csak elvett még egy szelet süteményt. Irka követte a példáját. Amikor a tálca felett összeért a kezük, egymásra néztek.

– Nem lesz semmi baj – mondta Irka. – Anglia és Franciaország ezúttal nem fogja cserben hagyni Lengyelországot, majd meglátjátok. Határozott ígéretünk van rá. Jöjjenek csak a németek! Az örömük rövid életű lesz. Mietek és a többi férfi hamarabb visszatér, mint gondolnánk.

– Őszintén remélem – felelte Ala, de minden meggyőződés nélkül. – Különben rossz idők jönnek ránk. Egész Lengyelországra, de Ewára, rám és a többi lengyel zsidóra különösen. Az is szörnyű, amit a németek a zsidó honfitársaikkal Németországban tesznek, de ha engem kérdeztek, itt, távol a hazájuktól még jobban bevadulnak majd.

Ewa megfogta Ala kezét.

– Ne legyél már mindig ilyen pesszimista! Ráadásul én itt éppen a születésnapomat ünnepelem. Mármint elméletileg, ha netán elfelejtettétek volna. Úgyhogy ki akar témát váltani?

Irka és Janka nevetve jelentkezett. Ala megszorította Ewa kezét, de a mosolya kényszeredettnek tűnt.

Már besötétedett, amikor felszedelőzködtek és hazaindultak. Irena szerette a hosszú nyári estéket, amelyek a szabadság érzetét keltették benne. A találkozások a parkban, kávéházakban és fagylaltozókban. Ma is sokan nyüzsögtek az utcákon. Minden olyan volt, mint mindig.

Vagy mégsem? Hangosabbak a hangok? A nevetések kissé túl élesek? Gyorsabban mennek az autók? Irena nem tudta volna megmondani.

Hazaérte után letámasztotta a biciklijét az udvaron, és halkan kinyitotta az édesanyjával közös lakásuk ajtaját. Odabent sötét volt. Irena az alvó édesanyja légzését hallgatta. Egészen nyugodt volt, és ettől ő megkönnyebbült. Az édesanyjának szívproblémái vannak, és sokszor nehezen kap levegőt.

Irena nem gyújtott villanyt, miközben a konyhába ment, és ott kinyitotta az ablakot. A krupnik, a házi mézes vodka tehet arról, amelyet Irka hozott a piknikre, vagy az előző nap emlékei, hogy nem fáradt?

A Ludwiki utca legtöbb ablakából még fény szűrődött ki. Irena látta, hogy az utca túlsó oldalán Nowakék a rádió körül ülnek a nappalijukban, és a gondolatai Mietekre terelődtek. A behívóparancsa „titkos mozgósításról” szólt, a pályaudvarra érve azonban kiderült a számukra, titkos csupán annyiban volt, hogy az újságokban és a rádióban nem jelent meg hír róla. Csak nehezen jutottak be az állomás épületébe és a peronon Mietek vonatjához. Mintha Varsóból minden fiatal férfi itt volna, és Irenát most először fogta el valódi félelem. Eltitkol valamit előlük a kormány? Tudta, hogy Lengyelország eredetileg teljes mozgósítást tervezett. Azt azonban Anglia és Franciaország ellenezte, hogy ne provokálják szükségtelenül Hitlert. Irena ismerős arcokat keresett a peronon, vagyis inkább egy ismerős arcot. Adam előző nap felhívta, hogy elmondja neki, őt is a német–lengyel határra vezénylik. Úgyhogy most neki is ott kellett lennie valahol, de ebben a tömegben reménytelen volt megtalálni.

Irena búcsúja Mietektől rövid volt. Minden oldalról katonák lökdösték őket, és a szavakkal egyébként jól bánó Mietek most először nem tudta, mit mondjon. Végül Irena átvállalta tőle a feladatot.

– Vigyázz magadra! – suttogta, és csókot nyomott a férje arcára.

Mietek csak kurtán bólintott, aztán hirtelen megfordult, hogy bepréselje magát a zsúfolt vagonba. A vonatablakokból kilógó és másoknak kiabáló fiatal férfiak vidámak és erőtől duzzadók voltak. Mintha nyaralni indulnának. Lehet, hogy végül nem is olyan nagy a baj? Olyan szövetségesekkel, mint Anglia és Franciaország, egy esetleges háború nem tart majd sokáig.

Vagy ez csak illúzió, és a radikális látnok Adamnak volt igaza, amikor azt mondta, nem akarják, hogy ők ezt felismerjék, de a szobákat szélsebesen éppen újraosztják az Európa-házban. Falakat döntenek le, és újakat húznak fel. Irena nem tudta, hogy ez így van-e.

Amikor a nappaliban tizenegyet ütött a falióra, becsukta az ablakot, ágyba bújt, és elaludt.

Irena lehunyt szemhéja mögül magas, fájdalmasan éles hang töltötte meg a szobát. Fel-felzúgó és el-elhaló süvítés. A másik oldalára fordult, hogy tovább aludjon. A zaj azonban nem szűnt meg, és egy kezet érzett a vállán.

– Irena! Irena, ébredj fel! – hallotta meg az édesanyja hangját, és most már kipattant a szeme.

A sivítás egyre hangosabb, fenyegetőbb lett.

– Mama, mi ez a zaj?

– Légvédelmi szirénák. Gyere már, el kell hagynunk a házat!

Az édesanyja odanyújtotta Irenának a fürdőköntösét, miközben ő előhalászta a papucsát. A konyhában kipillantott az ablakon. Az utca túlsó oldalán Nowak úr a rádió előtt ült, a felesége a karját cibálta, de ő nem törődött vele. Irena édesanyja már a lépcsőházban volt. Jobb kézzel a korlátba kapaszkodott, miközben bizonytalanul rakta egyik lábát a másik elé. Irena hátulról a hóna alá nyúlt, és amilyen gyorsan csak lehetett, levezette a lépcsőn. A hátsó ajtó nyitva volt, az udvar tele emberekkel. Miért nincsenek lent a pincében?

Irenának eddig nem is tűnt fel, hogy csak légvédelmi szirénák zaját hallani, egyébként csend van. Miközben kitámogatta az édesanyját az udvarra, figyelte, hall-e motorzajt, becsapódásokat. Semmi. Az udvaron összegyűlt lakók szótlanul néztek az újonnan érkezőkre. Hitetlenkedőnek, zavarodottnak tűntek. A hajuk kócos volt az alvástól, a szemük fáradt, a tekintetük kérdő. Irena később nem tudta megmondani, mennyi ideig álltak ott. A tejszerű hajnali fényből már aranyló ragyogás lett, amikor elhallgattak a légvédelmi szirénák. Néhány másodpercig síri csend volt. A csoporton aztán morajlás futott végig, és hirtelen mindenki egyszerre kezdett beszélni.

– A légiriadót lefújták, a légiriadót lefújták. Menjenek vissza a házaikba!

A felszólítás egy megafonból jött a kapu előtt elhajtó kocsiból, és egyre halkabb lett, ahogy az autó távolodott. Akár egy nyáj birka, mindenki elindult. Irena felsegítette az édesanyját a lépcsőn a második emeletre, aztán a rádióhoz sietett. Mint bizonyára mindenki más is, gondolta, miközben a gombot tekergette. Nem kellett keresgélnie az állomások között. Az összes adó ugyanazt a hírt sugározta. A németek már több órája támadást indítottak északról, délről és nyugatról. A Luftwaffe gépei észrevétlenül átrepültek a határon, és a határvidéket bombázták. Ezzel egy időben harckocsiktól támogatott gyalogsági hadosztályok is behatoltak az országba. A hírolvasó arról beszélt, hogy a lengyel csapatokat át kell csoportosítani, bármit jelentett is ez.

– Varsó biztonságban van – közölte a hang a rádióban. – Őrizzék meg a nyugalmukat! A kormány minden tagja és minden városi alkalmazott menjen a munkahelyére!

Irena a szobájába sietett, hogy felöltözzön, miközben a rádióadó a szomszédban ugyanezt az üzenetet ismételte újra meg újra.

– Te meg hová készülsz? – kérdezte tőle az édesanyja, amikor kevéssel később beviharzott a konyhába.

– A munkahelyemre. Hallhattad! – válaszolta Irena.

Az édesanyja megragadta a karját.

– Reggel hét van. Ülj le, és idd meg a kávédat! Az iroda még nincs is nyitva.

Irena szó nélkül hagyta, hogy az édesanyja lenyomja a konyhaszékre. A gondolatai Mietekhez és Adamhoz repültek. Jól vannak? Harcokba bonyolódtak az ezredeik? – találgatta. Adamra gondolva még a szomorúság is elfogta. A barátja jogot tanult, kitüntetéses diplomát szerzett, és ügyvéd akart lenni. Az utóbbi évek antiszemita tendenciái azonban csökkentették a karrierlehetőségeit.

– Amikor ügyvédi állásról van szó, zsidó vagyok, és nem kellek. Amikor viszont a frontra küldenek, egyszeriben megint lengyel leszek – jegyezte meg ironikusan az utolsó telefonbeszélgetésükkor.

Irena kizökkent a gondolataiból, amikor az édesanyja elé tette a kávéskannát, és kenyeret, vajat, lekvárt is odakészített.

– Egyél!

Csak ennyit mondott, és a hangja nem tűrt ellentmondást. Irena gépiesen elkezdett megvajazni egy szelet kenyeret. Hálás volt az édesanyjának, mert nem kezdeményezett vele beszélgetést. Kapkodva befalta a kenyeret és ledöntötte a kávét. Aztán felugrott, puszit nyomott az édesanyja homlokára, és a fokokat kettesével szedve lerohant a lépcsőn.

Ha azt hitte, senki sem lesz az utcán, tévedett. Úgy tűnt, hogy egész Varsó talpon van, és mindenki siet: férfiak biciklin, asszonyok a gyerekeiket maguk után húzva. A villamosok dugig voltak. A boltok a korai óra ellenére kinyitottak, a nők hússal, zöldséggel és kenyérrel töltötték meg a bevásárlótáskáikat. A zaklatott nyüzsgést félelmetessé tette a csend. Senki sem beszélt. Néhány gyerek nyafogásán kívül csak a villamosok, az autók és a bérkocsik zaját lehetett hallani. Irena beletaposott a pedálokba.