Ezt a könyvet Tuvja áldott emlékének ajánlom,
akit elrabolt tőlünk egy tragikus baleset.
Hirdessék e sorok az ő érdemeit.

Előszó

Naftali Schiff rabbi és Jonathan Kalmus

Szinte hihetetlen, hogy egy éhező, fogságba esett és összevert kamasz fiú hat náci koncentrációs tábort is túlélt. Ez a könyv már csak emiatt is egyedi; az ember folyton azt kérdezi: Hogyan lehetséges ez? Hogyan lehetséges, hogy egy árva gyerek, egyedül, lopott krumplihéjon és ételmaradékokon tengődve, megalázva az egész családját kiirtó rabtartói által, úgy áll ellen a nácik embertelenségének, hogy mantraként ismételgeti magában: „Nem szabad olyan állatnak lennem, mint ők.”? Tehet-e ember még ennél is többet? Mert ő megteszi. Bár ő maga is ki van éhezve, úgy tiltakozik a kegyetlenség ellen, hogy élete kockáztatásával is élelmet szerez éhező társainak. Sokaknak, több barakk lakóinak is. Ahogy a második világháború után újraépíti az életét, abból azt hihetnénk, hogy ennek a történetnek a szépséges üzenetei egyszerű ívet írnak le. Az, ahogy ez a fiú lecseréli csíkos rabruháját egy amerikai katonai hírszerző egyenruhájára, hogy becserkéssze a náci Németország leghírhedtebb tömeggyilkosát, már szinte a legendák világába illő. Ismerjék meg Josefet.

Kevesek életében adódnak olyan ritka pillanatok, amikor valami olyasmire jönnek rá, amit a világon rajtuk kívül szinte senki más nem tud, de fel kell hívni rá a világ figyelmét. Amikor 2018-ban találkoztam Josef Lewkowiczcsal, és meghallottam nagyrészt ismeretlen történetét, rögtön tudtam: erről mindenkinek tudnia kell. Josef azt hajtogatja, hogy ő nem hős, mégis ő volt az, aki átadta az igazságszolgáltatásnak a koncentrációs táborok egyik legismertebb parancsnokát, a Schindler listája című film által hírhedtté vált Amon Göthöt, akiről David Crowe, a kiváló történészprofesszor ezt írta: „a náci Németország zsidók ellen vívott pusztító hadjáratának egyik szörnyszülötte”. Mindeddig titok övezte azonban azt, hogyan leplezték le a háború után.

Josefnak szinte tökéletes a memóriája, amikor a saját fontos szerepéről van szó, ám semmi bizonyítéka sem volt történetének alátámasztására. Mindössze egyetlen különleges fénykép volt a birtokában a letartóztatott náci gyilkosról, amely nem volt megtalálható semelyik múzeumban, archívumban vagy magánszemélynél sem. És a birtokában volt Oskar Schindler portréja is, amelyet maga Schindler írt alá „Josefnak, kedves barátomnak”.

A történet hitelességének bizonyításában Jonathan Kalmus munkássága hozott áttörést. Filmes és újságíró szerzőtársam mintegy százezer dokumentumot vizsgált meg, hogy történelmi bizonyítékkal szolgáljon Josef múltjához. Elsősorban Jonathan érdeme, hogy itt először megjelenhet Amon Göth elfogásának, azonosításának és tárgyalásának története.

A könyv társszerzője, Michael Calvin mesterien szőtte megdöbbentő történelmi olvasmánnyá a kutatások eredményét, és bővítette ki tökéletes önéletrajzzá, ugyanis Josef szerencsére hosszú életének számos más részletét is közreadja. A könyv hű maradt Josef szavaihoz és szelleméhez; megtiszteltetés látni, hogyan vált valóra az ötletünk Michaelnak, a szavak mesterének lebilincselően érdekes, mégis alázatosan igaz műve által.

Josef története sokkal több, mint egy történelmi rejtély megoldása. Megmutatja, hogyan maradhatunk emberek, hogyan válaszolhat a civilizáció az őrületes gonoszságra, valamint, hitünk szerint, hogyan tarthatjuk magunkat mi, sok millióan biztonságos távolságra tőle a jövőben.

A rettegett alternatíva kis híján megtörtént a második világháború után, ám Josef és szerencsére még sokan annyi erkölcsi erőt és bátorságot mutattak fel, hogy sikerült ezt megakadályozniuk a háború utáni világrend születésénél. Azok a történelmi dokumentumok, melyek közt Josef története is megtalálható, bizonyítják, milyen veszélyesen közel állt az emberiség ahhoz, hogy a náci gyilkosokra soha ne várjon Nürnbergben valódi és tisztességes tárgyalás. A britek a tárgyalás nélküli ítélet mellett voltak, a szovjetek pedig gyenge bizonyítékokon alapuló és előre meghozott ítélettel záruló kirakatpereket akartak rendezni. Ha az amerikai jogi képviselők nem nyerik meg a vitát, 1945 augusztusára a világ nem határozta volna meg egyértelműen az olyan fogalmakat, mint az emberiesség elleni bűnök, a nemzetközi jogrend, az egyetemes emberi jogok – azokat az alapvető emberi értékeket tehát, amelyeket ma már természeteseknek veszünk.

Valószínű, hogy Amon Göth és számtalan tömeggyilkos társa nem került volna rács mögé, ha a háborús bűnöket vizsgáló bizottságok nem gyűjtöttek volna ellenük általánosan elismert bizonyítékokat az újonnan felállított nemzetközi büntetőbíróság számára. Az a tervszerű, kiszámított és tudományos alapossággal végrehajtott emberirtás, amelyet holokauszt néven ismerünk, nem lehetett volna a történelem egyik legjobban dokumentált epizódja, így az akkori és mostani holokauszttagadók győztek volna. Sokkal közelebb kerültünk volna az újabb holokausztokhoz, és távolabb a vágyott szabad és gyűlölet nélküli társadalmaktól. Talán még a remény sem maradt volna meg nekünk.

De van még valami, amit az emberiség az igen fontos történelmi tényeken kívül nyerhet. Én a mentoraimnak tekintem ezeket a túlélőket, és egyre inkább rájövök arra, hogy ők valamennyien az emberek olyan különleges csoportjához tartoznak, akiktől nagyon sokat tanulhatunk. Nemcsak a halálról és a pusztításról, hanem az életről is. Tanúi lehetünk életörömüknek, annak, ahogy az életet szeretik, ahogy jósággal harcolnak a gonosz ellen. És ahogy csodával határos módon újjáépítették az életüket és a családjukat annyi tragédia után is. Ha megismerik Josef történetét, meglátják, hogy ő még a különlegesek közt is különleges. Ugyancsak hasznunkra válik, ha elsajátítjuk az életszemléletét.

Mint a JRoots szervezet alapítója, közel húsz évet szántam arra, hogy az emberek tanulhasson a túlélők történeteiből. Fiatal felnőttek tízezrei járták be velük Auschwitz és a többi haláltábor útjait, és merítettek ihletet a tragédia előtti számtalan történetből, gazdag életútból, hősiességből és hagyományból. Nem tudok hatásosabb módszert a pozitív jövő biztosítására annál, mint hogy megkérjük az ifjú nemzedék tagjait, álljanak le kis időre a nyüzsgéssel, lassítsanak, és ténylegesen mélyedjenek el mind a sötét múlt, mind a történelem pozitív tanulságainak vizsgálatában. A koruk miatt azonban egyre kevesebben vannak az életben maradottak. Josefet akkor ismertem meg, amikor filmet forgattam több mint száz holokauszttúlélő történetéről, abban a reményben, hogy bölcsességüket átadhatjuk a jövő nemzedékeinek. Eleinte nem volt könnyű meggyőzni, hogy adjon interjút, de, mint rájöttem, a túlélők nem kertelnek, kimondják, amit gondolnak, és ebből a szempontból Joseph sem volt más. A végén szinte könyörögtem neki, hogy ossza meg a jövő nemzedékével rendkívüli emberségét, mert az ő túlélése az ember lelkierejéről tanúskodik, és ez valamennyiünknek okulásul szolgálhat.

Nagy megtiszteltetés, hogy megismerhettem Josefet, az emberi szellemnek ezt a ragyogó élő példáját. Ebben a könyvben részesei lehetnek csodálatra méltó állhatatosságának és kitartásának, valamint annak, hogy a bosszúja kifejezéseként egy jobb jövőt építve mentette az elárvult gyerekeket. Gyémántkeménységű erkölcsiség és kötelességtudat jellemzi, állítja, hogy kitartása annak köszönhető, hogy hitt a másoknak való segítségben. Gyakran mondogatja lengyelül: Na grzeczności nikt nie traci, azaz: nem kerül semmibe kedvesnek lenni másokhoz. Ez a hozzáállás számtalanszor mentette már meg az életét. Ezeket az értékeket, amelyekre Európa számtalan zsidó családja épült városokban, stetlekben és falvakban egyaránt, még gyerekkorában sajátította el az édesanyjától. Örök érvényű értékek ezek, hiszen ha Josef ellenséges körülmények közt is megtalálta az útját, nekünk is sikerülhet. Ha Josef – rongyokba öltözve, pusztán elszántságból – fel tudta mutatni az igazságosság, béke és egyetemes erkölcsiség értékeit, akkor mi is képesek lehetünk erre, és meg is kell tennünk. Reméljük, hogy az utolsó oldal után az Olvasó nem teszi félre ezt a könyvet, hanem valamennyiünk jövőjének érdekében követi Josef példáját.

Prológus

Kísértetek

Attól, hogy beszélek, nem enyhül fájdalmam,
de ha abbahagyom, akkor sem múlik el[1]
Jób 16:6

Nem vagyok hős. Félek, hogy mindjárt elájulok. Nagyot sóhajtok összegörnyedve, mintha gyomorszájon vágtak volna. Sírok, pedig már azt hittem, nincs több könnyem. Majd’ megszakad a szívem. Közel nyolcvan évembe került, hogy összeszedjem a bátorságot ahhoz, hogy ellátogassak erre az elátkozott helyre, ahol a síremlékek helyett szürkésfekete, zúzott kövek és kavicsok borítják a halál mezejét.

Az utat tölgyek szegélyezik, ezek a fák megmaradtak, amikor a nácik által ültetett és a tömeggyilkosság helyszínét leplezni akaró fenyőket felháborodásukban kivágták az érkező szovjet csapatok. Szemerkél az eső, keletről jeges szél fúj. A három futballpályánál nem nagyobb területet homokkal kevert emberi hamvak és porrá zúzott csontok borítják. 1942 márciusa és decembere között mintegy hatszázezer zsidó lelte itt halálát.

Bełżec megsemmisítőtábor.

Felnőttkoromban már a puszta név is rettegésben tartott, éppúgy, ahogy gyerekként Hitler neve. Anyám, Sejndel, és három öcsém, Meir Wolf, Hersl Cvi és Dovid Lejb egy SS-tiszt korbácsának csattintására került ide, és ugyanúgy nem tértek vissza többé soha, mint ahogy a Lengyelország délkeleti részén levő Działoszycéből, a stetlből, ahol felnőttem, a többi tizenötezer ember.

Megfogadtam, hogy soha nem jövök el ide, ám meghallottam a lelkük hívó szavát. Ők is azok közé a milliók közé tartoznak, akiknek nincs temetője, nincs síremléke, és semmi bizonyítéka a létüknek a személyes emlékezésen túl. Nekik is voltak álmaik, szerelmeik, életük, amit nem adatott megélniük. Ők tanúsítják, mi történt a népünkkel, a nemzetünkkel. Egyetlen bűnük, amiért meg kellett halniuk, hogy zsidónak születtek. Fel tudjuk fogni, hogyan történhetett ez meg?

Muszáj.

Azon a kietlen késő téli napon, amikor a hófoltokat megolvasztotta az eső, egy szent kötelességből merítettem erőt. Az elhunytak gyerekeinek kötelező kaddist mondaniuk. A judaizmusnak ez a hagyománya a remény kifejezése: a gyászolók ezáltal dicsőítik Istent, adnak hangot bánatuknak, és erősítik meg a hitüket, hogy majd viszontlátják szeretteiket.

Gyertyát gyújtottam a szépséges, kedves asszony és a három drága fiú emlékére, tenyeremmel védtem a lángokat, mielőtt beleraktam őket az üvegekbe. Így tisztelegtem tágabb családom százötven tagja előtt, akik valamennyien a holokauszt áldozatai lettek. Mint egyedüli túlélőnek, nekem kellett tanúbizonyságot tennem, hangot adnom a hangtalannak, a kimondatlannak, az ismeretlennek.

Éreztem a lelkük, a nesamájuk jelenlétét. Szorosan lehunytam a szemem, lehajtottam a fejem, és így szóltam: „Magasztaljuk és szenteljük meg nagy nevét ezen a világon… legyen áldott és dicsért, dicsőített és magasztos, fennkölt és hírneves, imádott és megszentelt a neve annak, aki szent, áldott ő. Áldottabb minden áldásnál, költeménynél, dicshimnusznál és vigaszdalnál, amit csak a világon mondanak, és ti mondjátok rá: Ámen!”

Kilencvenhat éves vagyok, készen állok találkozni Istenemmel, amikor magához szólít. Mindaz, amin átmentem, megerősített. Iszonyatos dolgokat láttam, rituális akasztásokat, vaktában lövöldözéseket, kimondhatatlan kegyetlenséget és a kannibalizmus romlottságát. Hat táborban bírtam ki az éhséget, a veréseket és a kínzást, de sikerült életben maradnom, hogy a törvény kezére juttathassam Amon Göthöt, a szörnyeteget, a płaszówi mészárost.

Visszatérő álmaimban kísért: azt üvölti, hogy megöl, mert véletlenül benyitottam a szobájába, miközben evett. Egy híd alatt rejtőzöm az árnyékban, vagy a barakkok mögött bujkálok, hogy megmeneküljek. Göth, akit manapság a Schindler listája szadista parancsnokaként ismernek, álmomban néha rám támadó ragadozó madár alakjában jelenik meg, eltorzult náci arccal. Máskor zihálva és verítékezve ébredek, miután egy hosszú kabátos, sisakos SS-katonával birkóztam. Megpróbál lelőni, én pedig a pisztolyt igyekszem kicsavarni a kezéből.

Életemet meghatározza az erőszak, legyen az valóságos vagy képzeletbeli. Állandó félelemben éltem, megszoktam a veszélyt és a megaláztatást. Büszke zsidó vagyok, aki a háború után zsidó árvákat segített menteni. De Bełżecben összeomlottam, amikor kimondtam azoknak a nevét, akiket a jó álmaimban szoktam látni, ahogy velük, a családommal körülüljük az ebédlőasztalt, beszélgetünk és énekelünk.

Apám, Szimha gondoskodik a nagyszülőkről, nagynénikről és nagybácsikról. Tudom a nevüket, bár nehezen idézem föl valamennyiük történetét. A testvéreimet megutaztatom imádott triciklimen. Látom, ahogy anyám jön a gőzölgő tálakkal, a tyúkhúslevessel, töltött hallal és sajtos süteménnyel. Teli várakozással elhallgatok, míg mi is szedhetünk magunknak a pazar ételekből. Bár általában nem eszem sokat, most szeretnék még, de visszafogom magam.

Amikor körülnézek, látom, hogy az asztalnál ülőknek nincs arcuk. Sziluettek csupán, szellemek a lakománál.

Ezt a boldog álmok közé sorolom, és lehet, hogy emiatt voltam annyira zaklatott, ahogy a kivégzőhelyük felé mentem. Emlékszem anyám melegére, mindig elegáns megjelenésére, de mindmáig nem tudom fölidézni az arcvonásait. Bár átnéztem Izrael Állam Holokauszt Emlékhatósága, a Jad Vasem emlékhely és múzeum nyilvántartásait, nem tudok részleteket arról, hogyan halt meg anyám és a három fiútestvérem.

Vannak listák kitelepítettekről és lerombolt városokról, de a legtöbb dokumentumot szándékosan megsemmisíttették. Az akkori vasúti nyilvántartások híresen megbízhatatlanok voltak. A bełżeci tábort csak két fogoly élte túl. Az egyiket, Háim Hirszmant lublini lakásán gyilkolták meg antikommunista ellenállók 1946 márciusában, mielőtt még személyesen tanúskodhatott volna.

A másik, Rudolf Reder, a némettudásának köszönheti, hogy megmenekült. Szerelőnek álcázva magát, 1942 november végén, az éj leszállta után sikerült megszöknie. Roman Robakra változtatta a nevét, és 1950-től három éven át Izraelben élt, majd kilencvenhat éves korában, 1977-ben Torontóban halt meg. Visszaemlékezéseiben írt a fuldokló nőkről és gyerekekről, akiknek a kiáltozása „egyetlen iszonyatos, hosszú visítássá lett”.

Tudjuk, hogy az embereket marhavagonokba terelték. Beszélik, hogy némelyik vagonban hangszóróból szólt a zene, hogy a deportáltak azt higgyék, valami tranzittáborba mennek. Voltak, akiket már az érkezésük után a motorok kipufogócsövéhez kapcsoltak – így lehetett őket a legegyszerűbben elgázosítani. A történészek szerint Bełżec a végső megoldás működésének iskolapéldája volt. Mindössze huszonhárom SS-katona irányította, akiknek elvetemült ukrán őrök segítettek.

A tábornak minden oldala kétszázhetven méter. A főpályaudvartól még ma is egy ötszáz méteres, ám fűvel benőtt sínpár vezet egyenesen a két részre osztott táborba. Az egyik zónában az áldozatok ruháit tárolták, valamint az olyan értékeiket, mint a gyémántok, az amerikai dollárok vagy a halottak szájából kihúzott aranyfogak. A másik zónában, egy páfrányfenyővel benőtt, szögesdróttal elkerített részen voltak a gázkamrák és a tömegsírok.

A két zónát keskeny, elkerített ösvény, a Cső – a Schlauch – kötötte össze. A húsz tehervagonból kiözönlő áldozatokat hangosbeszélőn utasították, hogy vetkőzzenek le, és az őket puskatussal és botokkal ütlegelő őrök kiáltozása közben fussanak végig a Csövön. A cél az volt, hogy ne legyen idejük gondolkodni sem, felfogni, hol vannak egyáltalán, és mi vár rájuk.

Érkezésükkor azt mondták a foglyoknak, hogy az átállás részeként zuhanyozni mennek. Még azt is tanácsolták nekik, hogy kössék össze párosával a cipőjüket, nehogy elvesszen, és a ruhájukat is szépen hajtsák össze, hogy könnyebben megtalálják majd. Groteszk, gyilkos hazugság volt persze ez is.

A Cső egyenesen a gázkamrába vezetett. Miután lezárták az ajtót, amely mögött egyszerre kétszázan estek csapdába, az önkéntes rendőrök beindították a hatalmas dízelmotort, amelyből kipufogógázt vezettek a téglaépületbe. Félórán belül valamennyi bentlévő meghalt – az érkezésük óta még egy óra sem telt el.

A sonderkommandósok, olyan zsidó foglyok, akiket ideiglenesen életben hagytak mint kényszermunkásokat, bőrszíjakkal a tömegsírokba vonszolták a holttesteket, majd gyorsan befedték őket egy vékony réteg földdel. Mindeközben folyamatosan játszott az átmenetileg haladékot kapott zenészekből álló kis zenekar.

A tábor működésének első három hónapjában mintegy nyolcvanezer zsidót öltek meg itt. Mire az én rokonaim 1942 szeptemberében megérkeztek, hat gázkamra – az eredeti kétszerese – működött. Futószalagon gyártották a halált, ugyanis Heinrich Himmler, az emberölés nagymestere kijelentette, hogy az összes zsidót ki kell irtani a föld színéről.

Októbertől kezdve exhumálták a holttesteket, vasúti talpfákból rakott máglyákra hordták és benzinnel leöltötték őket. A csontokat összetörték, és a valaha tankcsapdának használt árkokba szórták. A kényszermunkásokat szakaszosan végezték ki, az utolsó háromszázat 1843 júniusának végén a sobibóri megsemmisítőtáborban gázosították el, miután azt mondták nekik, hogy Németországba evakuálják őket.

A bełżeci táborban nem maradt fenn egyetlen épület sem, de összetéveszthetetlen az egésznek a vészterhes légköre. A háború óta több generáció járt erre, de az emberek még ma sem tudják felfogni, mi is történt itt. Végigmentem a jelképes halálúton, azon a föld alatti folyosón, amely a pánikban levő reményteleneknek a Csövön megtett végső útját szimbolizálja. Szinte rám csukódtak a magas téglafalak, úgy éreztem, egyedül vagyok a siralom völgyében.

Iszonyatos hatást tett rám.

Nem feledem azokat a nagyszerű embereket, akik valaha körülvettek engem. A rengeteg unokatestvéremet. A vörös hajú kis Bluma Kronert. Nem tudom, mi volt az apja, csak azt, hogy nagyon gazdag volt: neki volt először nyitott tetejű autója a városkában. Úgy éreztem magam, mint egy ókori diktátor, amikor elvitt autókázni.

Miután a nácik ránk törtek, soha többé nem láttam őket viszont. Ha lehunyom a szemem, még magam elé képzelem őket, de nagyon fáj. Nem szeretek a veszteségre gondolni, mégis rám tör, különösen, amikor egyedül vagyok. A halál gúnyolódik velem. Nem emlékszem az anyám hangjára, sem az illatára. Csak kis bűntudatot érzek, amiért egyszer becsaptam, amikor odaadtam a szendvicsemet a szegényebb sorsú osztálytársaimnak. Elmenekülhettünk volna, de miért tettük volna? Már vagy ezer éve ott voltunk. Gyökeret vertünk.

Boldogan éltünk barátok, testvérek, szülők, nagyszülők és dédszülők körében. Sokan jártak hozzánk. Volt, aki édességet hozott, az egyik nagynéném házilag savanyított káposztát. Mi lett belőlük? Annyit tanulhattam volna tőlük, és nem tudtam, mert nem éltek elég hosszú ideig ahhoz, hogy jobban megismerhessem őket.

Nem éltek elég hosszú ideig ahhoz, hogy megismerhessem magamat.

1.

A család

A polgármester asszony udvarias volt, de határozott. Azt mondta, Działoszycében, a szülővárosomban nincs zsidó temető. Együttérző volt, amikor megpróbáltam megkeresni a dédapám sírját, de segíteni nem tudott. Lengyelországban, ahol féligazságok és rejtélyek fedik a sötét titkokat, gyakran előfordul, hogy a dolgok nem olyanok, amilyeneknek tűnnek.

Tudtam, hogy nem csap be az emlékezetem. 1934-ben, amikor nyolcéves voltam, általában nem engedték, hogy az ilyen korú gyerekek részt vegyenek a temetéseken. Én azonban olyan közel álltam a dédapámhoz, hogy külön engedéllyel jelen lehettem, amikor örök nyughelyére kísérték, még aznap délután, amikor álmában meghalt, éppen pészah előtt. Senki sem tudta biztosan, hogy százöt vagy százhat éves volt-e.

Dovid Lejb (nevét a legkisebb öcsém örökölte) magas, nyájas arcú ember volt, hosszú, fehér, lengő szakállával ámulatba ejtett engem. Dédapám hosszú fekete kabátban és karimás kalapban járt. Még ma is hallom a hangját: „Soha életemben még a kisujjam körme sem fájt.” Halálakor még minden foga megvolt, tökéletesen hallott, sem szemüvegre, sem botra nem volt szüksége.

Maga volt az élő történelem.

Mesélt nekem a lengyel királyokról, többek közt II. Jólelkű Boleszlávról, III. Nagy Kázmérról és II. Jagelló Ulászlóról, aki 1409-ben városi rangra emelte Działoszycét. Apjához hasonlóan, aki szintén szép kort ért meg, mesélt az olyan antiszemita pogromokról, mint az 1648-as Hmelnyickij-féle felkelés, amelyben zsidók tízezreit mészárolták le.

Dédapám az orosz polgárháború alatt maga is átélt egy ilyen pogromot, amelynek során legalább harmincötezer zsidót öltek meg a belorusz és ukrán nacionalisták. Személyesen ismerte Józef Piłsudskit, akit az 1918-ban, 123 évvel az ország felosztása után újra megalakult soknemzetiségű Második Lengyel Köztársaság atyjának tekintettek. Azoknak az időknek a feszültségeit a mai napig érezni lehet.

Dédapám gyermeklelkű öregember volt. Hosszú napokat töltöttünk el nála a tanyán, ápoltuk a két lovát, megnéztük, érik-e már a paradicsom, a szőlőben friss zöldbabot szedtünk. Felküldött a padlásra friss tojásért, megtanította, hogyan kell a tojásba lyukat fúrni és kiszívni a fehérjét, amit a szemembe kellett dörzsölni. Ez bizonyára valami babona volt, de dédapám meg volt róla győződve, hogy jót tesz.

Van egy héber eredetű jiddis szó, a jihusz, ami származást jelent: azt fejezi ki, mennyire fontos tudni, honnan jöttünk, kik vagyunk és mit képviselünk. Ezért annyira fontos nekem, hogy halálában is tisztelegjek előtte. Kutatásomhoz az adott erőt, hogy sem a szüleimnek, sem a testvéreimnek nem lehetett zsidó temetése.

Amikor én 1926. július 21-én megszülettem, Działoszyce lakóinak nyolcvan százaléka volt zsidó. Gabonával, terményekkel, cipővel, bútorral, bőrrel és ruhával kereskedtek. A munkát a három cserzőműhely, két olajkút, egy téglagyár és több kisebb cserépégető biztosította. A keddi és pénteki napokon tartott vásárokra ezrek érkeztek a közeli városokból és falvakból.

Amikor 2019-ben utoljára itt jártam, úgy éreztem, mintha valami fekete lyukba estem volna. Az 1852 és 1976 között épült Adasz Jiszraél Zsinagóga még állt, de teteje már nem volt, a vakolat lehullott róla, kilátszottak a romos téglák. Galambok vették birtokukba, nagy zajjal repültek át az íves ablakokon, amelyeket egykor méltóságteljes ólomüvegek díszítettek.

Fénykorában szép hely volt, a gerendákon kék alapon arany csillagok ragyogtak. Fémlapokon örökítették meg Izrael tizenkét törzsét, a képeket virágdísz vette körül. A terem négy sarkába egy-egy őzet, oroszlánt, párducot és sast festettek. Semmi sem maradt ezekből. A második világháború után, megszentségtelenítve az épületet, szenet, cementet és más építőanyagokat tároltak benne.

Belestem a csukott vasajtó rácsán, megpróbáltam visszamenni az időben oda, amikor ott ültem a padban davenolva, csöndesen imádkozva az apámmal és az ő apjával, Jankellel, aki mélyen vallásos ember volt, Dovid négy fia közül a harmadik. Jankel felesége, Eszter, a nagyanyám szintén igen jámbor asszony volt, a Cenerenét, a nők bibliáját tanulmányozta, és miután megfejte Dovid teheneit, vajat és sajtot készített.

Oly sok minden megváltozott! A bozótos táj csak fokozta a pusztulás érzését, és nekem is megnehezítette a tájékozódást, mert öregemberként más megvilágításban láttam a régi dolgokat. Gyerekkoromban rémisztő volt a közeli nagy folyó a vízeséssel, ami a stetl egyetlen kútját táplálta, de, mint később rájöttem, a folyó egy sekély kis patak csupán, a Sancygniówka.

Kényszert éreztem, hogy visszatérjek a folyóhoz, hogy hálát adjak az életemért, gyerekkoromban ugyanis beleestem a vízbe a rosszul eszkábált híd két kilazult deszkájáról. Nem tudtam úszni, elkezdtem kapálózni, és rengeteg vizet nyeltem. Senki sem volt a közelben, aki segíthetett volna, máig nem tudom, hogy sikerült kikecmeregnem.

A környéket gyakran sújtották áradások. 1936-ban nyolc napon át volt a városka elvágva a külvilágtól, amikor a Sancygniówka és egy másik folyó, a Jakubówka egy felhőszakadást követően kilépett a medréből. Huszonnyolc házat vitt el a víz, további százharmincban esett súlyos kár. Hat ember fulladt vízbe. Pár évvel korábban a mi házunkat öntötte el a víz két méter magasan, a szüleim egy szekrény tetejére ültettek, hogy biztonságban legyek. Ma is látom, ahogy kint egy mennyezet darabja úszik el mellettem – még rajta voltak az elektromos szerelvények.

A dédapám nyughelye rejtélyének az a megoldása, hogy a helyi zsidó közösségnek még az emlékét is teljességgel kiirtották a holokauszt alatt és közvetlenül utána. Első, 2011-es látogatásom után megtudtam, hogy a temetőt a bűntudattól és nehezteléstől sújtott lengyel lakosok szándékosan hanyagolták el. Elpusztultak a 18. századi sírkövek is.

Annyira benőtte a növényzet a környéket, hogy teljességgel megközelíthetetlen volt, ez némiképp magyarázhatja a polgármester asszony tudatlanságát. Mint később értesültem róla, néhány jótét léleknek sikerült áthatolnia a bozóton, és emléktáblákat elhelyeznie a fákon. A múlt köde elfedi azokat, akiknek az emlékét a táblák megörökítik, de megérdemlik, hogy ne feledkezzünk el róluk. Emlékükből fakadjon áldás!

A nagyszüleim beszéltek jiddisül, lengyelül, oroszul és németül. Nem voltak gazdagok, de annál bőkezűbbek. Nagyapám például a porectől, a földesúrtól vett tejet szétosztotta a szegények közt, akik az értékének csak a töredékével tudtak fizetni érte. Az öccse, Áron, a jószágigazgató annyira sikeres volt, hogy négylovas hintóra is telt neki, ami ma egy Rolls-Royce-nak felel meg. Nekem csokoládét adott, és támogatta az egész nagycsaládunkat.

Bár a lágerekben csak számot kaptam, sok nevem volt. Az igazi nevem Jósef, de hívtak lengyelül Józeknek, jiddisül pedig Jószéfnak vagy Jószelének. Később, Dél-Amerikában vagy Kanadában Joséként vagy Joe-ként ismertek, attól függően, hol éltem éppen. A család eredeti neve Lewkow, az „-icz” sokkal később került utána, jelentése: valakinek a fia. A „lew” annyit tesz: „szív”, de utal Lévi nemzetségére is.

Néha különös dolgok derülnek ki. Évekkel később, amikor Izraelben jártam, összefutottam egy idegennel, aki elmesélte, hogy jelen volt nyolc nappal a születésem után a körülmetélési szertartásomon, és hogy egy tóratudós, Joszkele rabbi után kaptam a nevemet. Szerettem volna többet is megtudni, ám amikor két évvel később visszatértem Izraelbe, az illető már nem élt. Feljegyzés nem készült az emlékeiről, az örökségünk egy újabb apró, bár jelentős darabja veszett el vele.

Apám, Szimha 1899-ben született. A testvérei közül ő volt a legidősebb, és az egyetlen fiú. Hanna, a három húga közül a legfiatalabb (a másik kettő neve Sejndel és Perla volt), gyerekkorában meghalt tuberkulózisban. Apám az első világháború vége felé sikertelenül próbálta meg elkerülni, hogy besorozzák a lengyel hadseregbe, pedig még szándékosan sebet is ejtett a lábán.

A családomban hagyomány a katonai szolgálat megtagadása. Az 1950-es években a sorsom egy nagy-nagybátyámhoz vezetett, Izraelhez: a jó kedélyű férfi közel negyven évvel korábban szökött meg, és kezdett új életet Dél-Amerikában, mert nem akart belépni a lengyel hadseregbe.

Apám keveset beszélt az Oroszországban, Ukrajnában, Belorussziában és Németországban folytatott harci tevékenységéről, de mielőtt a frontra vezényelték, előrelátóan eljegyezte anyámat, Sejndelt. Anyám finom vonásai a francia őseit idézték, ám ő Działoszycében született 1902-ben, és a hitközség egyik legjobb partijának számított.

Remélem, megbocsátható, ha röviden írok anyám néhány tulajdonságáról is. Mint kötelességtudó fiúnak, sokat jelent nekem, ha szavaimmal és tetteimmel megidézhetem az alakját, életre keltve ezáltal őt. Természetes szépsége mellett művelt is volt, lengyelül és héberül is sokat olvasott. Fejben számolt, méghozzá igen gyorsan, papír, ceruza sem kellett neki hozzá.

Jól állt neki minden, bár nagyon törődött az apró részletekkel, mint például, hogy milyen szögben áll a kalap a fején. Rajongott a jó cipőkért, különösen, amelyeket a fivérei, Lejbis és Josszel varrtak – a két ortodox testvérnek sikeres exportcége volt. A friss bőrillatú gyárukban sokat bújócskáztunk a barátaimmal.

Anyám nagyon makacs tudott lenni, ami egyszerre volt áldás és átok, ezt a vonását ráadásul én is örököltem tőle. Mindemellett halk beszédű volt, meleg szívű és kedves. Az ő tanítása szerint élek: Na grzeczności nikt nie traci, azaz: nem kerül semmibe kedvesnek lenni másokkal. Gondoskodó természetét minden bizonnyal az anyjától, Perlától örökölte, aki a környék jeles sadhenje, vagyis házasságközvetítője volt.

Mindennap hiányzik az anyám, és ma is fáj, hogy nincs meg az egyik nagy büszkesége, egy Ádámot és Évát a paradicsomban ábrázoló, részleteiben és képzeletgazdagságában gyönyörű gobelin. Sok éjszakán át hímezte gondos szeretettel, a házunkban fő helyen volt kifüggesztve, de, mint később kiderült, ellopták tőlünk.

Anyám apja, Jichak Izaak tehetős ember volt. Finom libatollból párnát és paplant készített, a tollat a környező városokból és falvak tollfosztóitól gyűjtötték be hatalmas zsákokban. Kacsatollat is használtak a nagyapám gyárának egyéb termékeihez.

Ez volt a dolgok rendje: első a család. A szüleim esküvőjét a súlban, a zsinagógában tartották. Nem tudom pontosan, hol volt a menyegzői lakoma, mert a vendégek az elveszett nemzedék tagjai voltak, és velük együtt haltak meg a részletek is, de vagy a helyi tűzoltólaktanyában vagy valamelyik elegáns városi épületben. Az ennivaló minden bizonnyal egyszerű lehetett, ám bőséges.

Gyerekkoromban nagyon szerettem az efféle látványos alkalmakat, amikor a haszid zenekar klezmermuzsikájára a férfiak még körtáncot jártak. Az esküvői menet közösségi eseménynek számított, nyíltak az ajtók, ahogy elhaladt előttük a színes, lóvontatta kocsikaraván, a vendégek héber és jiddis dalokat énekeltek, Salamon bölcseinek örökzöld dalait.

Szeretek énekelni, bár a barátaim talán túloznak, amikor azt mondják, jó hangom van. Kedvelem a dalokban megénekelt történeteket, az általuk megörökített kultúrát, az így előhívott emlékeket, az ártatlan szórakozást. Ma is dúdolgatom a keringők dallamait, amelyek kisfiúként oly gyakran ámulatba ejtettek.

Kevés családi örökségem közül az egyik egy fénykép: apám felmenői közül mintegy százan szerepelnek rajta egy esküvő alkalmával, valamilyen számomra ismeretlen épület előtt. Néhányan szép öltönyt, a többiek inkább hagyományos ruhát viselnek. Több nemzedék látható a képen, csecsemők, kisgyerekek együtt az öregekkel, mint például az én dédapám, aki hosszú bőrkabátban, szálfaegyenesen áll.

Fogalmuk sem volt róla, milyen szörnyű sors vár rájuk.

Akkoriban még nem tudtam értékelni, de ma már nagyra tartom, hogy a szüleink helyesen neveltek minket. Ahogy imá, az anyám a mások iránti tiszteletet oltotta belém, ábá, az apám megtanított a szorgalom, a mértékletesség és a becsület értékeire. Ő maga is ezek szerint élt, egyszerű molnárból gabonakereskedő lett, majd tulajdonosa annak a malomnak, amit a megtakarításaiból és a lányai hozományából vásárolt.

A gabonát a porectől, a földesúrtól vette, lovaskocsival szállította a százkilós zsákokat a szomszéd faluban, Łysowiecben levő vízimalomba. Itt megőrölték, és a lisztet a helyi pékségeknek meg boltoknak adták el. Apám nem volt gazdag ember, mert a vevői nem mindig tudták neki a teljes árat kifizetni, viszont nagyon tisztelte mindenki.

Anyám is besegített a háztartásba, a főutcán szatócsboltot vezetett, ahol teát, kávét, dzsemet, fűszereket, cigarettát, kenyeret, zöldséget, gyümölcsöt, édességet, szappant és más tisztítószereket árultak. Néhány tételnek, mint például a sónak és a cukornak hatósági ára volt. A legtöbb árut, alapos alkudozás után, az apám szerezte be. Ha anyámnak valami dolga akadt, én segítettem ki a boltban; később nagy hasznát vettem az ott tanultaknak.

Mivel nem tudtam az árakat, a vevőktől kérdeztem meg, mi mibe kerül. Természetes, hogy a maguk javára tévedve, kevesebbet mondtak. Tudtam, miben sántikálnak, de nem bántam, mert élveztem a vásárlás közben a beszélgetést. Szerettem találkozni mindenféle emberrel, igyekeztem megérteni a gondolatmenetüket, mit akarnak, és mire mondanak igent.

Jó volt kint lenni az utcán is. Egy lány néhány złotyért olasz operaáriákat énekelt, a fiúk pedig szégyentelenül gúnyt űztek Ábel Suverből, a falu bolondjából. Kipát viselő, szakállas férfiak négyes-ötös csoportokban kint álldogáltak a boltjuk előtt, politizáltak, pletykáltak. Néha abbahagyták, hogy becsábítsák a vevőket a boltjukba – kihallatszott a heves alkudozásuk.

Akkoriban nem tudtam, de ezek voltak az én üzleti tanulmányaim. Hamarosan rákaptam az alku ízére, iskolatársaimmal érméket, bélyegeket csereberéltünk. A háború után ugyanezekre az ösztöneimre támaszkodtam, amikor gyémánttal kereskedtem, és más üzleti lehetőségeket is megvizsgáltam. Nagy hibákat is elkövettem, de úgy vélem, a mérleg egyensúlyban van.

Apám adta életem egyik legnagyobb leckéjét. Kiskoromtól fogva arra biztatott, legyek mellette, figyeljek, tanuljak. Volt érzéke a tréfához is: megengedte, hogy a malomban a motoron lovagoljak, de komolyan vette a nevelésemet. Egyik délután, amikor a boltban voltam, váratlanul benyitott.

Nem volt nagy forgalom, épp valami édességet eszegettem. Nem gondoltam, hogy ez lopás lenne, de apám azonnal észrevette.

– Mit csinálsz? – kérdezte. – Mi az ott a kezedben?

Lesütöttem a szememet, azt dadogtam, hogy semmi, és nagy ügyetlenül megpróbáltam az édességet a nadrágzsebembe dugni. Senkit sem tudtam volna becsapni, különösen nem az én éberen figyelő apámat.

– Hadd lássam – mondta emelt hangon, és én rájöttem, hogy nincs értelme tovább tagadni. – Engedély nélkül vetted el? Nem szabad! Meg kell előbb kérdezned, elvehetsz-e valamit! Mit akarsz ezzel csinálni?

Azt mondtam, hogy a barátaimnak akarom adni, akiknek nem telik effélére.

Apám tudta, hogy megbántam, amit tettem, és azt mondta, megérti a szándékomat, de megígértette velem, hogy többet ilyet nem csinálok. Kioktatott a hazugságról is: elmondta, hogy az úgyis mindig lelepleződik. Rám parancsolt, hogy soha többé ne csapjak be senkit. Ha valaha is úgy érzem, hogy nem akarok igazat mondani, eszembe jutnak apám szavai, és inkább nem is mondok semmit.

A szidás sokkal nagyobb hatással volt rám, mintha megpofozott volna. Annyira szégyelltem magam, hogy egy jó ideig a szemébe sem mertem nézni. Nagyon jól nevelt, mert hagyott nekem időt, hogy elgondolkodjam, mit is tettem. Türelemre is tanított, a mások tiszteletére, függetlenül a társadalmi helyzetüktől. Ha egy zsidó kér valamit, ne legyek szűkmarkú, tanította.

Erkölcsi nevelésemet a hittan egészítette ki. Négy-ötéves koromig anyám tanított otthon, utána elküldtek a héderbe, a falusi elemi iskolába. Oda és vissza a belfer kísért, afféle pedagógiai asszisztens, aki a nyájra vigyázott. Általában rövidnadrágban jártam, amit az anyám varrt, és arra is mindig ügyelt, hogy a fejem fedve legyen. Pajeszt csak idősebb koromban növesztettem.

Az órákat a tanítónk konyhájában tartották. Koppel rabbi előttünk ült egy korbáccsal a kezében, amivel rácsapott arra, aki szundikált vagy nem figyelt. Nem volt olyan brutális, ahogy hangzik, nem fájt, inkább csak zavarba akart vele hozni minket. Én is kaptam párszor, mert fecsegtem, félbeszakítottam a tanárt, vagy valamivel játszottam az asztal alatt.

Egy nagy faasztalnál ültünk, héberül tanultunk, és a sziddurból, az imakönyvből, valamint a Humasból (Tóra), Mózes öt könyvéből olvastunk. Megtanítottak minket megbecsülni a szent könyveinket. Nem volt szabad a földre tenni őket, rájuk ülni, vagy, ami a legnagyobb vétségnek számított, összefirkálni őket. Koppel rabbi meghatározó egyénisége volt a hitközségnek, állandóan jöttek hozzá, őt keresték például például ajin hara esetén, azaz ha valakit szemmel vertek.

Hétéves koromban megbízott, hogy legyek én az osztályban a kántor, a hazzan. Ez hatalmas megtiszteltetés, de a fiatalság merészségével és tudatlanságával azt mondtam neki, hogy nem akarom elvállalni. Életem végéig ég az arcom a pofontól, amit akkor kaptam tőle, és a mai napig komolyan veszem a felelősséget, bárhol a világon betöltöttem ezt a szerepet.

Baal tfila vagyok, előimádkozó, ami nem az érdemeimre utal, hanem arra, hogy a többiek kellemesnek tartják a hangomat. A hivatásos kántorral ellentétben soha nem fogadtam el pénzt a szolgálataimért – én csak egy önkéntes vagyok, aki betanítja az imákat.

Az osztályba vagy egy tucatnyian jártunk. Nagyon jó barátságban voltunk, a fiúk gyakran jöttek el hozzánk, és a szüleim, mielőtt munkába indultak volna, hagytak ott nekünk áfonyás süteményt és más édességet. Tanultunk, kikérdeztük egymást, hogy készen álljunk, ha másnap a tanár feleltetne.

Mindenféle hulladékból meg fadarabokból kis játékokat, kocsikat eszkábáltunk, kavicsokkal és kagylókkal díszítettük őket. Gyakran voltunk hangosak, Ziszale, a házvezetőnőnk ilyenkor nagy élvezettel utasított minket rendre. Árva lány volt, és annyira részévé vált a családunknak, hogy a szüleim férjet is kerestek neki: egy helyi ács vette feleségül.

Egy csöppet sem bántuk, hogy nem haladtunk a korral. Amikor először láttunk autót, csodálkozva szaladtunk utána. Emlékszem, amikor valaki a repülőgépről mesélt. Repülő vasmadár? Hogy lehet az? Nem ismertük a televíziót, és telefonja is csak a dúsgazdagoknak volt, de nem éreztem, hogy bármi is hiányozna. Áldásnak éltük meg a tudatlanságunkat.

Nyaranta szénkereskedő nagybátyámnál, a szabadban játszottunk. Eljártunk a helyi sportpályára is, futóversenyeket rendeztünk és fogócskáztunk. Sosem voltam nagy sportember, de míg élek, nem feledem, amikor apám először elvitt egy futballmeccsre.

Gondolom, nem vagyok ezzel egyedül, de magára a mérkőzésre nem emlékszem, csak arra, mennyire csodáltam, hogy ilyen gyorsan futnak a játékosok egy ekkora hatalmas pályán. Lenyűgözött a tömeg lármája és a színkavalkád, de semmi sem volt olyan varázslatos, mint a limonádé és a jégkrém, amit apám vett nekem. Az volt a nap fénypontja.

Koppel rabbi hitt a testmozgás jótékony hatásában: a rövid szünetekben megengedte, hogy futkározzunk. Olvasás közben gyakran megállt, hogy értelmezze az olvasottakat. Remek mesélő volt, a Tóra heti passzusából, a parsából adott elő, a történeteket vacsora alatt megosztottam a szüleimmel is.

Reggelente elkísértem apámat az öt percre levő súlba, ami egyben a hitközség központja is volt. Hétfőn és csütörtökön a Tórából olvastunk, péntek délután apám mindig elvitt a mikvébe, ahol a megtisztulási szertartás részeként alámerítkeztem.

A fürdő nagyon forró és gőzös volt, néha egy dézsa szappanos vízbe mártott vesszőseprűvel meg is masszíroztak. Fürdés után ki kellett fényesítenem a cipőmet, és előkészítenem az ünneplőmet sábeszre. Mint legidősebb fiúnak, az én feladatom volt, hogy öcsémmel, Meir Wolffal elvigyük a kétfülű vasfazekat, benne a sólettel, a pékhez.

A sóletben hús, krumpli, bab és kolbász volt, de anyám fűszerezett, reszelt nyers krumpliból sütött lapcsánkát is tett bele. A sólet, a sábesz fő fogása, egész éjjel együtt sült sok száz szomszédunkéval.

Anyám már péntek este megteremtette a hangulatot: az ajtónkban megjelenő szegényeknek fahéjas tekercset, bulkelét adott, gyertyát gyújtott, és a legszebb terítéket rakta az asztalra. Apám kiddust, ünnepi áldást mondott mazsolából készült háziborral. Néha a rokonok almabort hoztak.

Megáldottuk a halát, más néven barheszt, a fonott kalácsot, a kugelt és a cimeszt. A kugel sült rakott tészta volt, a cimesz pedig édes gyökérzöldségekből készült raguféle. A levegőben káposztaillat terjengett, ebből vagy leves, vagy töltött kifli készült. Az egyes fogások közt, a húsra felkészülésként ittunk egy kupica vodkát. Utána ezeréves himnuszokat – zemirot – énekeltünk.

Szombat délutánonként a zsinagógabeli istentiszteletek közt meglátogattuk a nagyszüleinket, vagy a barátaimmal kirándultunk a hegyekbe. Gondtalanul éltünk, nem nagyon figyeltünk az idősebbek aggodalmaira, akik halkan beszélgettek a Hitler jelentette veszélyről és a német nacionalizmus eltorzult formájáról.

Elképzelni sem tudtuk, mit jelent a megszállás, a halál és a pusztítás, mégis, a barátaim, akikkel együtt nevettünk a Chaplin-filmeken, mintha el lettek volna átkozva. Senki sem maradt meg közülük. Lehet, hogy anyagi értelemben nem volt gazdag hitközség a mienk, de spirituálisan annál áldottabb. Ezek az emberek képviselték azokat az értékeket, amelyektől annyira tartottak az elnyomóink.

Ilyenek voltunk mi, a nácik szerint Untermensch: ember-alatti emberek. Én mint tanújuk állok most itt. Ezt az életmódot akarták a nácik elhamvasztani. Itt vagyok, hogy megosszam a fájdalmunkat, bár a mai napig sem tudom felfogni, milyen kevés idő adatott nekünk, mielőtt hihetetlenül pusztító csapást mértek a világunkra.

2.

Az ártatlanság vége

A korral együtt jár némi bölcs derű is. Inkább érdekesnek találom, semmint sértőnek, hogy az örökségemből, gyerekkorom szeretett színtereiből turistalátványosság lett. Kazimierz, Krakkó zsidónegyede, ahol 1934 és 1939 között laktam, hasonlóan sok másik helyhez, egyesíti magában a régit és az újat.

A látogatók nyitott turistabuszokkal suhannak a valaha vérrel áztatott macskaköveken, a túra az óvárosban kezdődik, és Oskar Schindler zománcedénygyárában fejeződik be. Gyakran elgondolkodom rajta, vajon mit szólna az a magányos férfi, aki biztatásért jött el hozzám a felszabadulás utáni káoszban, hogy a gyárából a modern művészetek múzeuma lett.

A Szeroka utca 36-ban laktunk, miután egy ideig az anyai nagyszüleimnél, a nagyvárosi Talmud Torában tanulmányoztam a matematikát és a zsidók történetét, valamint megtanultam héberül és latinul olvasni és írni. Apám néha eljárt az egyórányira levő Działoszycéba a malomba, anyám boltját bezárták a kisvárosban, a lakásunkat pedig kiadtuk.

A Szeroka valójában inkább piactér, mint utca: ez volt a tizenkettedik századi falu, Bawół központja. Két háznyira laktunk a híres Remuh-zsinagógától, amely az 1550-es években épült a világhírű talmudtudós, Mojse Isszerlesz rabbi családjának tiszteletére. Tőle származik a mondás, hogy „az ember célja a dolgok okának és jelentésének a feltárása”. A második világháború előtt, a halála évfordulóján zarándokok ezrei látogatták a közeli temetőben levő sírját.

Egy 1938-as útikönyv jól jellemzi a környék és a kor hangulatát: „Kazimierz bizonyos fokig a Kelet városaira emlékeztet. Az emberek szinte az utcán élnek, hangos beszédüket gazdag mimikával és élénk gesztikulálással kísérik. Kazimierz ünnepnapokon estefelé elcsendesül. Az utcákon megjelennek a hosszú kaftános, szőrmekalapos zsidók, az ablakokban gyertyák pislákolnak. Az imaház megtelik áhítatos hívekkel.”

Az emberek, akár valami fejedelmek, spirituálisan emelkedett szellemben, boldogan élték napjaikat. A piactéren nyüzsögtek a helybeliek, a családok beszélgettek egymással, a gyerekek játszottak. Sokan összegyűltek, hogy meghallgassák a szónokokat a 15. századi Régi zsinagógában vagy a 17. századi Popper-zsinagógában, ez utóbbiba jártunk mi is az apámmal. Ez egy kicsi, de gazdagon berendezett imaház volt, az ajtókon a jámbor, vallásos ember tulajdonságait jelképező sas, párduc, oroszlán és őzbak ábrázolásával. A zsinagóga ma könyvesbolt és galéria. A téren ma vintage ruhaboltok, szuveníreket áruló üzletek, éttermek és bárok találhatók, „shabby chic” stílusban, bármit jelentsen is ez. Az egyik szálloda alagsorában egy 16. századi mikve, tisztasági fürdő található. Meglehetősen hangsúlyos itt a zsidó örökség – még V. Szemérmes Boleszláv fejedelemtől kaptuk az istentisztelet, a kereskedés és az utazás jogát 1264-ben.

Egyszer csak, mintha a semmiből jött volna elő, megszólal a múlt. A tér északi részén, juharfák által közrefogva, ott, ahol valaha állítólag a pestisjárvány áldozatainak temetkezési helye volt, „egy nagy, kőből faragott emlékmű tiszteleg a hatvanötezer lengyel zsidó mártíromsága előtt”.

Kétemeletes házunk aljában volt az anyám új boltja, amelyben már nem háztartási eszközöket árult, hanem elegáns bútorokat és szerelvényeket. Kiadtunk egy üzlethelyiséget egy kefekötőnek, az alagsorban pedig egyik unokatestvérünk lakott. A lakótérbe a hátsó ajtón lehetett bejutni a nevünket viselő mellékutcából, a Lewkowáról. Az a bejárat ma a rendőrkapitányság hátsó szürke acélkapuja.

Amikor már elviselhetetlenné vált az üldözés, magunkkal vittünk mindent, amit csak tudtunk. Maga a ház, amelyet a megszállás alatt otthagyott a családunk, lepusztult és lebontották. Ellentétben a szép térrel, a magas kőkerítés színét vesztette, csenevész fácskák és gyom nő ki a repedésekből.

A legutóbbi ottjártamkor a rendőrségen nagyon szívélyesek voltak. Amikor megmutattam nekik az útlevelemet, és elmondtam, mi a helyzet, megengedték, hogy bejárjam azt, ami a régi házból megmaradt. Különös érzés volt: mintha sírokon tapostam volna. A rendőrség oromfala alá volt dúcolva a földbe ásott gerendákkal.

Annyi minden elveszett a háború és az azt követő politikai rendszerváltozások közepette, hogy nem sokat számít, ki volt egy-egy háznak az eredeti tulajdonosa. Lehet, hogy egy nap majd visszatérnek az unokáim, és jogosultak lesznek a családi tulajdonra. Én akkor már nem leszek itt, de a lelkem tovább él. Azért fohászkodom, hogy a fiatalok mindig legyenek büszkék arra, akik, és arra, hogy honnan jöttek.

Én azért lettem haszid, mert megfogtak a dallamos versek és imák, amelyeket az új iskolatáraim énekeltek sábeszkor. Hallottam, milyen boldogan száll a hangjuk, ahogy tanúbizonyságot tesznek a buzgóságukról a galíciai tartomány Bobowa nevű kisvárosából származó Ben Cion Halberstam, a második főrabbi irányítása alatt.

Elhatároztam, hogy osztozom barátaim és szomszédaink, a Wagner család élményeiben. Apám ellenezte, hogy ilyen hosszú útra menjek Krakkóból Bobowába, mivel ő maga akart engem tanítani, de anyám észrevette, mennyire fellángolt a hitem, és támogatta a tervemet, mondván: az a tudás, amit egy ilyen fontos