BRIAN STAVELEY

A TŰZ KEGYELME

A CSISZOLATLAN TRÓN KRÓNIKÁJA

II. KÖNYV

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brian Staveley: The Providence of Fire

Tor Books, New York, 2015

Fordította: Sziklai István

Borítógrafika: Tikos Péter

Térkép: Isaac Stewart

Tördelés: Malum Kft.

Copyright © 2014 by Brian Staveley

Map copyright © 2014 by Isaac Stewart

Cover illustration copyright © Tikos Péter, 2016

Hungarian translation © Sziklai István, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-316-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Feleségemnek

ELŐHANG

Mire Sioan elérte a torony tetejét, és az utolsó lépcsőről kilépett a dermesztően hideg éjszakába, a tüdejében már perzselt a levegő, vetekedve a lenti utcákon tomboló tűzvész haragjával. A mászás órákig tartott – az igazat megvallva, fél éjszaka. A vele lépést tartó testőrökön nem látszott a fáradtság, de hát az Aedoli Testőrség holdfordulónként egyszer teljes vértben felkaptatott Intarra Lándzsáján. Nem okozott számukra különösebb nehézséget tartani a lépést a középkorú császárnéval és a három kisgyerekkel. Előbbi viszont úgy érezte, mindjárt összeesik. Minden egyes lépcsőforduló hívogatta, hogy álljon meg, üljön le, dőljön neki a lépcsőket tartó faállványzatnak, hunyja le a szemét, és zuhanjon álomba.

Túlságosan elpuhultam, mondogatta magában újra meg újra, mert csak úgy tudta mozgásra bírni rogyadozó lábát, hogy önmagát szidta. Egy elpuhult nő lett belőlem, aki puha dolgok között él.

Az igazság viszont az volt, hogy jobban aggódott a gyermekei, mint önmaga miatt. Mindannyian jártak már a Lándzsa tetején, de még soha nem kellett ilyen sietve felloholniuk. Szokványos esetben a feljutás akár két napig is eltarthat, útközben beiktatott pihenőkkel, frissítőkkel, étellel megrakott tálcákkal, kényelmes matracokkal, melyeket a szakácsokból meg rabszolgákból álló, előreküldött csapat helyez el. Azok a felkaptatások kellemesek voltak, ünnepi alkalmak; a gyerekek túl kicsik voltak még ehhez az őrült rohanáshoz. Sioan férje mégis ragaszkodott hozzá, és Annur császárának senki nem mondott nemet.

Ez az ő városuk, mondta Sanlitun a feleségének. A birodalmuk szíve. Ez olyasmi, amit látniuk kell. A felkapaszkodás a legkisebb nehézség, amivel egy napon majd szembesülnek.

Nem mintha a császárnak fel kellett volna csörtetnie a ’Kent csókolta torony tetejére. Egy Kettral-szárny – öt, szúrós tekintetű, feketébe öltözött férfi és nő – repítette a császárt a Lándzsa csúcsára hatalmas, ijesztő sólymuk markában. Sioan tudta, mi az oka a sietségnek. Lángok tomboltak az utcákon, és a férjének szüksége volt a magaslati pontra, hogy választ adjon a fenyegetésre. Annur nem engedhette meg magának a várakozást, amíg ura megmássza a több tízezer lépcsőfokot.

A Kettralok felajánlották, hogy visszajönnek Sioanért és a gyerekekért, de a császárné nemet mondott. Sanlitun szerint a madarak idomítottak voltak, de az idomított sosem egyenlő a háziasítottal, Sioannak pedig esze ágában sem volt gyermekeit egy olyan lény karmaira bízni, amely egyetlen mozdulattal darabjaira tud tépni egy ökröt.

Így aztán, míg a császár a toronytetőn állva osztogatta parancsait, hogyan óvják meg a várost a porig égéstől, Sioan fáradságosan araszolt felfelé a lépcsőkön, magában átkozva a férjét, amiért az ragaszkodott ahhoz, hogy nekik is csatlakozniuk kell hozzá, és átkozva magát, amiért megöregedett. Az aedoliak csendben lépkedtek, de a gyerekek mostanra már csak vánszorogtak, noha kezdetben lelkesek voltak. Adare volt a legnagyobb és a legidősebb, de ő is csak a tíz évet töltötte be, és még el sem hagyták a többi, jóval alacsonyabb torony hegyes tetejét, amikor már zihált. Kaden és Valyn még fáradtabbak voltak. A fokok – amelyeket emberkéz rótt az ősi, hihetetlen építmény tiszta, vasüveg testébe – nagyok voltak aprócska lábaiknak, így mindketten újra meg újra megbotlottak a fa lépcsőburkolaton, lila foltokat szerezve sípcsontjukra és könyökükre.

Bármennyire is ragaszkodott a férje a sietséghez, a város ugyanúgy le fog égni, akár látják ők négyen, akár nem, így Sioan próbálta rávenni gyermekeit, hogy álljanak meg egy kicsit a lépcsőfordulókban. Adare azonban előbb rogyott volna össze holtan, mint hogy csalódást okozzon az apjának, Valyn és Kaden pedig, bármilyen nyomorultul érezték is magukat, komor elszántsággal törtettek tovább, egymást folyamatosan lesve, nyilvánvalóan abban a reményben, hogy a másik feladja: de egyikük sem volt hajlandó kimondani a szavakat.

Amikor végre kiléptek a csapóajtón, mindhárman úgy festettek, mint akik mindjárt összeesnek, és bár Intarra Lándzsájának csúcsát egy alacsony fal vette körül, Sioan védelmezően tárta ki karját, amikor szélroham támadt. De nem kellett aggódnia. Az aedoliak – Fulton és Birch, Yian és Trell – védelmező gyűrűbe fogták a gyerekeket, még itt is szüntelenül készen bármi láthatatlan veszélyre. A császárné a férjéhez fordult, szitkai már a nyelve hegyén voltak, de aztán meg sem szólalt, hanem a lenti városban tomboló tűzvészre meredt.

Természetesen látták már a Lándzsából is – a haragvó rőtség megtört az üvegfalakon –, de a torony csúcsának elképesztő magasából nézve a város utcái és csatornái olyanok voltak, mint a térképre metszett vonalak. Sioan kinyújthatta a kezét, és egész negyedeket tudott vele eltakarni – a Sírokat, az Alsópiacot, a Nyugati Viskókat vagy éppen a Dokkokat. A tüzet azonban nem tudta kitakarni. Amikor nekivágott a felfelé vezető útnak, a tűz a város legnyugatibb szélén dühöngött, fél tucat háztömböt maga alá gyűrő ádáz tűzvészként. A végtelennek tűnő kapaszkodás során azonban egyre csak terjedt, rettenetesen elharapódzott, és felfalt mindent a Kísértet úttól nyugatra, majd a nyugati tenger felől érkező gyors széltől űzve szétterült, és kelet felé tört, az Istenek Útja irányába. A császárné megpróbálta kiszámolni, hogy eddig hány ház éghetett le, hány élet veszhetett oda. Nem boldogult.

A hangos csattanással bezáruló csapóajtó hangjára Sanlitun megfordult. Hiába a többévnyi házasság, a férfi puszta tekintete elég volt ahhoz, hogy Sioan megtorpanjon. Noha Adare és Kaden osztoztak apjuk lángoló íriszében, a gyerekek szemében melengetően égett a tűz, már-már barátságosan, mint a kandalló fénye télen, vagy ahogy a nap süt. Sanlitun szeme azonban dermesztő, rezzenetlen lánggal lobogott, hő és füst nélkül világítva. Arcán semmilyen érzelem nem látszott. Mintha csak azzal töltötte volna a fél éjszakát, hogy azt nézte, a csillagok miként róják útjukat a sötét égbolton, vagy a holdfény miként szaggatja csíkokra a hullámokat, ahelyett hogy a várost elnyeléssel fenyegető tűzvésszel küzdött volna.

Sanlitun végigmérte gyermekeit, és Sioan érezte, hogy mellette Adare kihúzza magát. A lány majd később, saját szobáinak magányában összeesik, de most, apja jelenlétében nem volt hajlandó anyjának dőlni, bármennyire is remegett a lába a megerőltető mászástól. Kaden szeme akkorára nyílt, mint egy tányér, úgy bámulta a lenti várost. Akár egyedül is lehetett volna a tetőn: a hétéves gyermek, aki egyes-egyedül néz farkasszemet a tűzzel. Egyedül Valyn fogta meg anyja kezét, apró ujjacskáit a markába csúsztatva, ahogy a tűzről apjára nézett, majd ismét vissza a tűzre.

– Időben érkeztetek – mondta a császár a város sötét háztömbjei felé intve.

– Időben, mihez? – érdeklődött Sioan, de a harag szinte fojtogatta. – Hogy nézzük, hogyan ég el tízezer ember?

Férje egy pillanatig töprengett, majd bólintott.

– Többek között – felelte halkan, majd a mellette álló írnokhoz fordult.

– Gyújtsanak újabb tüzet! – parancsolta. – Anlatun Útjának teljes hosszában, a város déli határától az északiig.

Az írnok elszánt arccal hajolt előre, hogy elvégezze feladatát, szavakat írt ecsetjével a pergamenre, majd a lapot egy pillanatra feltartotta a levegőbe, hogy megszáradjon, gyorsan összetekerte, egy bambuszhengerbe tuszkolta, majd belecsúsztatta a Lándzsa közepén lefelé futó csúszdába. Sioannak fél éjszakába került feljutnia a ’Shall szülte torony tetejére, de a császár parancsai alig pár pillanat alatt jutnak el a lenti palotába.

Miután a parancs elment, Sanlitun ismét gyermekeihez fordult.

– Értitek, mi ez? – kérdezte.

Adare beharapta az ajkát. Kaden hallgatott. Csak Valyn lépett előre, egyszerre hunyorogva a széltől és a tűztől. Odalépett a hosszú falon a tartóikban pihenő távollátókhoz, kivett egyet, és a szeméhez illesztette.

– Anlatun Útja nem is ég – szólalt meg tiltakozva egy pillanattal később. – A tűz még háztömbökkel odébb van nyugaton.

Az apja bólintott.

– Akkor miért… – A fiú hangja elhalt, ahogy a válasz megcsillant sötét szemében.

– Egy másik tüzet gyújtasz – szólalt meg Adare. – Hogy megfékezd az elsőt.

Sanlitun bólintott.

– A fegyver a pajzs. Az ellenség a barát. Ami már leégett, nem éghet el újra.

A család ezután hosszú ideig csendben állt, és bámulták a kelet felé utat törő tűzvészt. Csak Sioan utasította vissza a távollátót. A saját szemével is jól látta, amit kellett. A tűz lassan, feltartóztathatatlanul haladt előre, vörösen, aranylón, rettentően, míg a város nyugati végén keresztben, egyenes vonalban tüzek új sora lobbant fel, kezdetben külön-külön, majd egyszerre terjeszkedve, míg végül egy ragyogó fénysugársáv határolta annak a széles útnak a nyugati peremét, amelyet Anlatun Útja néven ismertek.

– Beválik – szólalt meg Adare. – Az új tűz nyugat felé terjed.

– Jól van – tört ki váratlanul Sioanból, aki végül megértette, hogy mit akart a férje megmutatni nekik, mit akart, hogy megtanuljanak; a császárné pedig hirtelen, kétségbeesetten szerette volna megkímélni gyermekeit a látványtól és a tudástól egyaránt. – Eleget láttak.

Kinyújtotta a kezét, hogy kivegye a távollátót Adare kezéből, de a lány visszarántotta, és ismét a két tűzre szegezte.

Sanlitun belenézett felesége szemébe, majd megfogta a kezét.

– Ne! – mondta halkan. – Még nem értik.

Végül Kaden értette meg.

– Az emberek – mondta gesztikulálva. – Eddig menekültek, keletnek szaladtak, de most megálltak.

– Csapdába estek – közölte Adare, aki leengedte a távollátót, aztán megpördült, hogy apja szemébe nézzen. – Csapdába estek. Tenned kell valamit!

– Már tett – vélekedett Valyn. Felnézett a császárra, tekintetében rémes volt a gyermeki remény. – Már tettél, igaz? Parancsot adtál. Még mielőtt ideértünk. Valahogy figyelmeztetted őket…

A fiú hangja elhalt, amikor megpillantotta a választ abban a hideg, lángoló szempárban.

– Milyen parancsot adnék? – kérdezte Sanlitun szelíd hangon, ami azonban ellentmondást nem tűrő volt, akár a szél. – Emberek ezrei élnek a két tűz között, Valyn. Tízezrek. Sokan elmenekültek már, de hogyan szóljak azoknak, akik nem?

– De el fognak égni – suttogta Kaden.

A császár lassan bólintott.

– Már most is égnek.

– Miért? – firtatta Sioan, de nem tudta biztosan, hogy a szemébe azokért a polgárokért gyűlnek könnyek, akiknek üvöltése nem hallatszik fel idáig lenti otthonaikból, vagy saját gyermekeiért, akik rémülten merednek a távoli lángokra. – Miért kellett nekik látniuk ezt?

– Mert egy napon a császárság az övék lesz.

– Az övék, hogy uralják, hogy megvédjék, nem azért, hogy elpusztítsák!

A császár még mindig fogta felesége kezét, de tekintetét nem vette le gyermekeiről.

– Addig nem állnak készen az uralkodásra az ország felett – felelt, és szeme nyugodt volt, akár a csillagok –, míg nem hajlandóak látni, ahogyan ég.

ELSŐ FEJEZET

Kaden hui’Malkeenian igyekezett figyelmen kívül hagyni egyfelől maga alatt a hideg gránitot, másfelől a hátát égető forró napot, és előrekúszott, hogy jobban rálásson a lenti, szétszórt kőépületekre. A még el nem olvadt hó hidegét felragadó csípős szél végigkaristolta a bőrét. Beszívta a levegőt, teste közepéből a tagjaiba áramoltatta a hőt, még azelőtt elcsendesítve a remegést, hogy az megkezdődött volna. A szerzeteseknél eltöltött kiképzés évei legalább erre jók voltak. Erre, és szinte semmi másra.

Valyn megmoccant mellette, hátrapillantott arra, amerről jöttek, majd ismét előreszegezte tekintetét.

– Ezen az úton menekültetek? – kérdezte.

Kaden megrázta a fejét.

– Mi arra mentünk – felelte, és északnak mutatott, az égre kirajzolódó nagy kőoszlop körvonalaira –, a Karom alatt, majd onnan keletnek, el Buri Szökkenője, majd a Fekete-Arany Kések mellett. Éjszaka volt, és az ottani ösvények kegyetlenül meredekek. Azt reméltük, hogy a teljes vértet viselő katonák nem fogják tudni tartani a lépést velünk.

– Meglep, hogy tartották.

– Engem is meglepett.

Kaden felkönyökölt, hogy kikukucskáljon a sziklagerincen, de Valyn visszarántotta.

– Ne emeld fel a fejed, Fényességed! – morogta.

Fényességed. A cím még mindig helytelennek rémlett, ingatagnak, álnoknak, mint amilyen a tavaszi jég a hegyi gleccsertavon: az egész felszín nyög, bármennyire is csillog, készen arra, hogy beszakadjon az első óvatlan lépés nyomán. Éppen elég teher volt az is, amikor mások szólították így, de Valyn szájából szinte elviselhetetlen volt hallani. Noha fél életüket egymástól távol töltötték, noha mindketten férfiak voltak saját jogukon, már-már idegenek, saját titkokkal és sebekkel, Valyn még mindig a bátyja volt, a saját vére, és sem a kiképzés, sem a rengeteg év nem tudta teljesen kitörölni annak a nyughatatlan fiúnak az emlékét, akire Kaden gyerekkorából emlékezett, a játszópajtásét, akivel kardozást és banditásat játszott, akivel a Hajnalpalota folyosóin és pavilonjaiban szaladgált. Amikor Valyn a hivatalos címét használta, az olyan volt, mintha a saját múltját törölnék el és a gyerekkorát pusztítanák el, hogy visszavonhatatlanul a helyére tolakodjon a könyörtelen jelen.

A szerzetesek természetesen helyeselték volna. A múlt álom, mondogatták. A jövendő álom. Csak a most létezik. Ami azt jelentette, hogy ugyanezek a szerzetesek, azok, akik felnevelték és akik képezték őt, már egyáltalán nem voltak emberek. Csak rothadó hús, a lenti párkányokon szanaszét heverő hullák.

Valyn hüvelykujjával az őket elrejtő sziklák fölé bökött, kirángatva Kadent gondolatai közül.

– Még mindig jó messze vagyunk, de azoknak a fattyaknak, akik végeztek a barátaiddal, lehetnek távollátóik.

Kaden erre a homlokát ráncolta, és a jelenre összpontosított. Még csak eszébe sem jutott a távollátókra gondolni – ami újfent emlékeztette, nem mintha szüksége lett volna emlékeztetésre, hogy az Ashk’lanban töltött kolostori élet mily kevéssé készítette fel őt arra, hogy ilyen hirtelen megmártózzon a világ fondorlatos hullámaiban. Tudott festeni, meditálva üldögélni, vagy napokig futni hegyi ösvényeken, de a festészet, a futás és a meditáció nem sokat segítettek, amikor azoknak a mesterkedéseivel került szembe, akik meggyilkolták az apját, leöldösték a shin szerzeteseket, és kis híján vele is végeztek. Nem először kapta azon magát, hogy irigyli Valyn kiképzését.

Nyolc éve küzdött azzal, hogy elcsendesítse önnön vágyait és reményeit, félelmeit és bánatát, vívta önmaga ellen a végtelennek érzett csatát. A shinek újra és újra elkántálták mantrájukat: A remény jobban vág az acélnál. Valamit akarni nem más, mint valamit hiányolni. Mással törődni nem más, mint meghalni. Volt igazság ezekben a szavakban, messze több igazság, mint Kaden gondolta, amikor még gyerekként megérkezett a hegyekbe, de ha tanult valamit az elmúlt pár napban, ezekben a vérrel, halállal és zűrzavarral teli napokban, akkor ennek az igazságnak a határait tanulta meg. Mint kiderült, az acél kellően éles. És lehet, hogy az énhez ragaszkodás öl, de akkor nem, ha valaki előbb döf kést a szívünkbe.

Alig néhány nap leforgása alatt Kaden ellenségei megsokszorozódtak, és már nem csak örökös kudarcaira korlátozódtak: mert ezek az új ellenlábasok fényes páncélt viseltek, öklükben kardot fogtak, és ezrével ontották magukból a hazugságokat. Ha túl akarja élni, ha el akarja foglalni atyja helyét a Csiszolatlan Trónon, akkor meg kell ismernie ezeket a távollátókat és kardokat, a politikát és az embereket, mindent meg kell tanulnia azokról a dolgokról, amelyeket a shinek elhanyagoltak, miközben céltudatosan arra törekedtek, hogy megtanítsák neki azt a kiüresedett transzállapotot, amit vaniaténak hívtak. Évekbe telne a lyukakat betömködni, és neki nem voltak évei. Az apja meghalt, már hónapok óta halott volt, ami azt jelentette, hogy Kaden hui’Malkeenian volt Annur császára, akár felkészült rá, akár nem.

Amíg valaki meg nem öl, tette hozzá magában.

Tekintettel az elmúlt pár nap eseményeire, ez egy hirtelen megdöbbentően valószínű eshetőségként derengett fel. Hogy fegyveresek érkeztek, azzal a paranccsal, hogy gyilkolják meg őt, és pusztítsák el a kolostort, éppen elég rémisztő volt, de hogy a saját Aedoli Testőrsége tagjaiból állt – abból a rendből, amely az ő védelmére és megóvására esküdött fel –, hogy magas rangú annuriak parancsoltak nekik, a császári politika piramisának csúcsán állók, az már-már hihetetlennek rémlett. Bizonyos módon a fővárosba való visszatéréssel és a Csiszolatlan Trón elfoglalásával segítené a legbiztosabban az ellenségeit ahhoz, hogy befejezzék, amit elkezdtek.

Na persze, gondolta komoran, ha Annurban ölnek meg, az azt jelentené, hogy visszajutottam Annurba, ami szintén sikerszámba menne.

Valyn az őket rejtő sziklarézsű pereme felé intett.

– Amikor kinézel, lassan tedd, Fényességed! Mert a szemet vonzza a mozgás.

Ennyit legalább Kaden is tudott. Éppen elég időt töltött szirti macskák és elveszett kecskék nyomainak keresgélésével, hogy tudja, hogyan maradjon rejtve. A könyökére tette át a testsúlyát, és araszról araszra emelkedett feljebb, míg át nem látott az őt eltakaró alacsony sziklagerincen. Odalent, nyugat felé, talán egy negyed mérföldre, a fejük fölé tornyosuló, roppant, lecsiszolt tetejű csúcsok és a lenti, szirtek közti keskeny peremen egyensúlyozva állt Ashk’lan, a shin szerzetesek magányos kolostora, és Kaden otthona.

Vagyis, ami maradt belőle.

Kaden emlékezetében Ashk’lan hideg, de ragyogóan tiszta hely volt: sápadt kövek rideg palettája, széles, havas sávok, csillámló szalagokként tekergő-kanyargó folyók, megcsillanó jég az északra néző szirteken, és mind e fölé az ég dermesztő, kék kupolája borult. Az aedoliak ezt pusztították el. Vastag sávokban korom mocskolta be a párkányokat és sziklatömböket, a tűz megfeketedett csonkokká aszalta a borókafenyőket. A refektórium, a meditációs csarnok és a hálóterem romokban állt. Míg a hideg kőfalakon nem fogott a tűz, addig a fagerendák, a zsindelytetők, az ablakkeretek és a széles fenyőajtók mind a lángok martalékai lettek, és ahogy lezuhantak, nagy darabokat rántottak magukkal a kövekből is. Még az ég is sötéten komorlott a romhalmazból még mindig gomolygó olajos füsttől.

– Ott! – mutatta Valyn, aki mozgásra lett figyelmes a kolostor északi végénél. – Az aedoliak. Tábort vertek, valószínűleg Micijah Utra várnak.

– Akkor sokáig kell várniuk – szólalt meg a melléjük surranó Laith. A röptető elvigyorodott.

Mielőtt Valyn szárnya megérkezett volna, Kaden csak annyit tudott a Kettralokról, Annur legtitokzatosabb és leghalálosabb katonáiról, amennyit gyerekként magába ivott az akkor hallott történetekből, a mesékből, amelyek nyomán úgy képzelte őket, mint komor, üres tekintetű gyilkosokat, a vérnek és a pusztításnak élő férfiakat és nőket. A mondák részben igaznak bizonyultak. Valyn fekete szeme olyan hideg volt, akár a múlt évi szén, Laith pedig – a szárny röptetője – mintha fikarcnyit sem törődött volna a lenti pusztítással, vagy az általuk okozott mészárlással. Nyilvánvalóan katonák voltak, fegyelmezettek, jól képzettek, de mégis, valahogy Kaden fiatalnak látta őket. Laith hányaveti mosolya, az élvezet, amit Gwenna bosszantása és Annick idegesítése szemmel láthatóan okozott neki, ahogy a térdén dobolt, amikor éppen unatkozott, ami gyakran előfordult – mindezt a shinek még a második itt töltött éve előtt kiverték volna belőle. Az persze egyértelmű volt, hogy Valyn szárnya képes repülni és ölni, de Kaden azon kapta magát, hogy aggódva azon tűnődik, vajon tényleg készen állnak-e ők a rájuk váró nehéz útra. Nem mintha ő maga készen állt volna, de remek lett volna úgy tudnia, hogy valaki kézben tartja a helyzetet.

Micijah Ut legalább egyike volt azon ellenségeinek, aki miatt már nem kellett többé fájjon a feje. Az óriástermetű, tetőtől talpig páncélba öltözött aedolit egy középkorú nő ölte meg mindössze két késsel, amit Kaden hihetetlennek talált volna, ha nem látja a holttestet. A látvány visszafogott elégedettséggel töltötte el, mintha az acél és a halott hús súlya legalább egy kis részben kiegyensúlyozhatná a mészárlás másik serpenyőjét.

– Nincs kedve valakinek beosonni a táborba Ut tetemével? – érdeklődött Laith. – Valahol lerakhatnánk ott, de úgy, mintha éppen sörözne vagy pisilne. És aztán megnéznénk, mennyi időbe telik, mire észreveszik, hogy a nyavalyás már nem lélegzik. – Valynról Kadenre pillantott, felhúzott szemöldökkel. – Nem? Hát nem ezért jöttünk vissza?

Csapatuk aznap reggel ért vissza Ashk’lanhoz, nyugatnak repülve a Csont-hegység szívében felállított hevenyészett táborukból, ugyanabból a táborból, ahol megvívtak az őket üldözőkkel, és végeztek velük – aedoliakkal és áruló Kettralokkal egyaránt. Az utat heves vita előzte meg: általános volt ugyan az egyetértés, hogy valakinek vissza kell mennie megnézni, maradtak-e túlélők, és meg lehet-e tudni bármit azoktól az annuri katonáktól, akiket akkor hagytak hátra, amikor Ut és Tarik Adiv üldözőbe vette Kadent a hegycsúcsok között. A vita lényegében arról folyt, hogy kinek kéne vállalkoznia az útra.

Valyn nem akarta senki életét kockáztatni a saját szárnyán kívül, de Kaden rámutatott, hogy ha a Kettralok a kolostort körülvevő tekergőző kecskecsapásokon akarnak haladni, akkor szükségük lesz egy szerzetesre, aki ismeri a vidéket. Rampuri Tan természetesen kézenfekvő választás volt – jobban ismerte Kadennél Ashk’lant, arról nem is szólva, hogy Kadentől eltérően ő tényleg tudott harcolni –, és az idősebb szerzetes Valyn bizalmatlansága dacára is láthatóan úgy vélekedett: előre eldöntött ügy, hogy ő megy. Pyrre ellenben azzal érvelt, hogy eleve ostobaság visszatérni.

„A szerzetesek meghaltak”, vélekedett, „hogy Ananshael oldozza el nőtlen lelküket! Nem segíthettek rajtuk azzal, hogy megbökdösitek a tetemeiket!”

Kaden elmerengett azon, vajon milyen érzés lehet orgyilkosnak lenni, a Sír Urát követni, szoros közelségben élni a halállal oly régóta, hogy az már nem tartogat számára sem rettenetet, sem csodát. Mégsem a holttestek miatt akart visszamenni. Hanem mert volt rá esély, bármilyen csekély is, hogy a katonák elfogtak pár szerzetest, ahelyett hogy megölték volna őket. Nem volt világos, hogy Kaden mit tehet akkor, ha ez így történt, de a Kettralok segítségével elképzelhető, hogy egy-kettőt megmenthet. Vagy legalábbis utánajárhat a dolognak.

Tan érzelgős ostobaságnak tartotta a puszta gondolatot is. A visszatérést csak az indokolta, hogy meglessék a megmaradt aedoliakat, és kifürkésszék szándékaikat. Kaden bűntudata csak újabb bizonyíték volt arra nézve, hogy mennyire nem sikerül elérnie az igazi eltávolodást. Talán az idősebb szerzetesnek volt igaza. Egy valódi shin már kiirtotta volna magából a szíve körül tekergő, azt megbéklyózó, összeszorító érzést, egymás után kivagdosta volna az érzelmek töviseit. Csakhogy Tant és Kadent leszámítva a shinek halottak voltak: kétszáz szerzetest gyilkoltak le egyetlen éjszaka alatt miatta, férfiakat és fiúkat égettek meg és mészároltak le álmukban, akiknek nem volt más célja, mint elérni a vaniate kiüresedett nyugalmát – tették mindezt azért, hogy így tüntessék el az annuri puccs nyomait. Bármi várt is rá Ashk’lanban, az Kaden miatt történt. Vissza kellett hát mennie.

A többi már egyszerűen ment. Valyn parancsolt a szárnynak, és Valyn engedelmeskedett a császárnak, így Tan és Pyrre ellenkezése, valamint saját aggodalmai dacára a bátyja fejet hajtott és engedelmeskedett, szárnya többi tagjával egyetemben elrepítette Kadent, hogy kiderítsék, mi maradt meg fivére hegyi otthonából. A madárral a kolostortól nem messze keletre, látótávolságon kívül szálltak le, az utolsó mérföldeket gyalogszerrel tették meg. Az ösvényen könnyen lehetett haladni, főleg lefelé futott, de a feszültség Kaden mellében egyre erősödött, minél közelebb jutottak.

Az aedoliak nem zavartatták magukat azzal, hogy elrejtsék a mészárlás nyomát. Nem volt rá szükség. Ashk’lan messze a császárság határán túl helyezkedett el, túl magasan a hegyekben az urghuloknak, túlságosan délre az edishieknek, túlságosan messze a bárhonnan érkező kalmároknak és kucsébereknek, így a barna köntösű testeket otthagyták szanaszét a központi udvaron: egyesek elégtek, másokat menekülés közben vágtak le, a köveket alvadt vér borította.

– Rengeteg itt a szerzetes – bökött fejével Laith a kolostor felé. – És mind igencsak halott.

– És mi van velük? – kérdezte Valyn, egy sor alakra mutatva, akik keresztbe tett lábbal ültek a párkány túlsó felén, és a sztyeppet bámulták. – Ők élnek?

Laith feljebb emelte a távollátót.

– Nem. Leszúrták őket. Egyenesen hátba. – Megrázta a fejét. – Nem tudom biztosan, miért ülnek ott. Senki sem kötözte meg őket.

Kaden egy pillantást vetett csak az előregörnyedő alakokra, majd behunyta a szemét, és maga elé képzelte a jelenetet.

– Ők nem futottak el – felelte. – A vaniatéban kerestek menedéket.

– Aha… – nyújtotta el a szótagot a röptető szkeptikusan. – Nem úgy fest, hogy megtalálták.

Kaden a holttestekre meredt, és eszébe jutott a transzállapot félelmetes érzelmi üressége, ahol nincs félelem, sem harag, sem aggódás. Megpróbálta elképzelni, mit érezhettek, ahogy ott ültek, és a tágas, zöldellő sztyeppet nézték, míg alig pár lépésre a hátuk mögött égett az otthonuk, ahogy a csillagokat figyelték, miközben várták a késszúrást.

– Lehet, hogy a vaniate meglepne téged – mondta végül halkan.

– Nos, én már belefáradtam a meglepetésekbe – mordult fel Valyn. Az oldalára gördült, hogy Kadenre nézhessen, és öccse ismét azon kapta magát, hogy a fivérét próbálja látni benne a sebek és zúzódások alatt, a természetellenesen fekete szempár mögött, azt a testvért, akit egykor ismert. A gyermek Valyn gyorsan mosolyra húzta a száját, könnyen jött nála a nevetés, de a katona Valyn nyúzottnak, űzöttnek, üldözöttnek tűnt, aki mintha még a fölé boruló égben sem bízna, saját cserzett markában, és az abban fogott csupasz kardban is kételkedne.

Kaden nagy vonalakban ismerte a történetet, hogyan vadásztak Valynra is azok, akik véget akartak vetni a Malkeenian vérvonalnak. Bizonyos értelemben a bátyjának rosszabb jutott, mint neki. Mert míg az aedoliak váratlanul és könyörtelenül csaptak le Ashk’lan szívére, a katonákat Kaden nem ismerte, és az igazságtalanság, az elárultság érzete elvont maradt. Valyn viszont tanúja volt annak, ahogy legközelebbi barátját katonatársai gyilkolják meg. Szemtanúja volt, ahogy a katonai rend, amelynek az életét szentelte volna, cserbenhagyja – vagy elárulja. Kaden még mindig félt attól az eshetőségtől, hogy a Kettral parancsnokság, a Sasfészek, valamiképpen szintén cinkostárs az összeesküvésben. Valynnak így hát éppen elég oka volt rá, hogy fáradt és óvatos legyen, ám mégis lakozott valami más is abban a tekintetben, valami, ami aggasztotta az öccsét: a szenvedésnél vagy a bánatnál is mélyebb sötétség.

– Mi itt várunk – folytatta Valyn –, ahol nem láthatnak minket, míg Annick, Talal és Gwenna vissza nem ér. Ha nem találnak egyetlen élő szerzetest sem, elhúzunk vissza, ahonnan jöttünk, és felszállunk arra a ’Kent csókolta madárra.

Kaden bólintott. Az út során a benne gyűlő feszültség befészkelte magát a gyomrába, a veszteség, a szomorúság és a harag masszív csomójaként. Nekiállt feloldani a görcsöt. Ő ragaszkodott hozzá, hogy térjenek vissza túlélőket keresni, de úgy festett, nincsenek túlélők. Az így megmaradt érzelem nem vált a hasznára, mi több, elhomályosította az ítélőképességét. Ahogy megpróbált a légzésére figyelni, Akiil, Pater, Scial Nin arca bukkant fel újra meg újra lelki szemei előtt, megdöbbentően részletesen és nagyon hirtelen. Valahol odalent, a leégett épületek között hevertek szétszórva mindazok, akiket ismert, és mindenki más – Rampuri Tan kivételével –, akik őt ismerték.

Valaki más, aki nem kapott shin kiképzést, vigaszt meríthetne abból a tudatból, hogy azok az arcok idővel elhalványulnak majd, az emlékek elhomályosulnak, éleik elsimulnak; de őt a szerzetesek megtanították rá, hogy ne felejtsen. Leölt barátainak emléke mindörökre éles és közeli marad, megmarad az is, ahogy elterülve hevernek, minden szörnyű részlet bevésődik a fejébe. És ezért kell, gondolta zordan, elválasztanod az érzéseket a tényektől. Erre a képességre is a shinek tanították meg, mintegy a másik kiegyensúlyozására.

Mögötte halkan ruha súrlódott végig a kövön. Amikor hátrafordult, Annickot és Talalt pillantotta meg, a szárny mesterlövészét és megcsapolóját, akik hason csúszva közeledtek a széles sziklatömbökön, de úgy, mintha erre a mozgásformára születtek volna. Valyn mögé érve a mesterlövész azonnal nyilat illesztett íja húrjára. Talal csak a fejét rázta.

– Rossz hírem van – mondta halkan. – Nincsenek foglyok.

Kaden szótlanul mérte végig a megcsapolót. Meglepve értesült róla, hogy azok a férfiak és nők, akiket Annurban mindenhol másutt elevenen elégetnek vagy halálra köveznek természetellenes képességeik miatt, nyíltan szolgálhatnak a Kettraloknál. Kaden egész élete során azt hallotta, hogy a megcsapolók veszélyesek és megbízhatatlanok, hogy elméjüket eltorzítják furcsa adottságaik. Mint mindenki más, ő is a vérivó megcsapolókról, a hazug és tolvaj megcsapolókról, a rémisztő megcsapoló urakról, az atmanokról szóló történeteken nőtt fel – az atmanok legendáin, akik szörnyű gőgjükben elpusztították azt a birodalmat, aminek uralmára összeesküdtek.

Még valami, amiről túl keveset tudok, emlékeztette magát.

A mészárlást és a megmenekülést követő néhány feszült napban igyekezett beszédbe elegyedni Talallal, hogy megtudjon róla valamit, de a Kettral megcsapoló csendesebb, tartózkodóbb volt, mint Valyn szárnyának többi tagja. Hibátlan udvariasságról tett tanúbizonyságot, de Kaden kérdéseire keveset árult el, és a tizedik-tizenkettedik kitérő válasz után a császár feladta a beszélgetést, és inkább a megfigyeléseire támaszkodott. Mielőtt felszálltak volna, látta, hogy Talal bekormozza a fülében lógó fényes karikákat a tűzből vett széndarabokkal, majd ugyanezt megteszi karpereceivel és gyűrűivel is, addig kormozva be a fémtárgyakat, míg azok majd olyan sötétek lettek, mint a bőre.

– Miért nem veszed le egyszerűen őket? – érdeklődött Kaden.

– Az ember sosem tudhatja – felelte Talal, és lassan ingatta a fejét –, hogy mi jöhet kéznél odakint.

A kútja miatt, döbbent rá Kaden. Minden megcsapolónak volt kútja, egy forrás, amelyből hatalmát merítette. A mendemondák olyan férfiakról szóltak, akik a kövekből merítették erejüket, nőkről, akik a fojtogató rettegést saját céljaikra tudták felhasználni. A fémkarikák ugyan ártalmatlannak tűntek, de Kaden azon kapta magát, hogy úgy mered rájuk, mintha mérges kőpókok lennének. Nagy erőfeszítés árán tudta csak elfojtani ezt az érzést, hogy olyannak lássa az embert, amilyen, és nem olyannak, amilyennek a mesék lefestik. Mi több, Valyn szárnyának összes tagja közül Talal tűnt a legszilárdabbnak, a legkomolyabbnak. Noha a képességei nyugtalanítóak voltak, Valyn láthatóan bízott benne, Kadennek pedig nem volt olyan sok szövetségese, hogy megengedhette volna magának az előítéletességet.

– Akár egész héten keresgélhetnénk a sziklák között – folytatta Talal, a fűrészes szirtek felé intve. – Néhány szerzetes átjuthatott az őrszemek vonalán, hiszen ismerik a vidéket, ráadásul éjszaka volt… – Kadenre pillantott, és elhallgatott: a szemében mintha együttérzés csillant volna.

– Az egész délkeleti szakasz tiszta – szólalt meg Annick. Ha Talalt aggasztották is Kaden érzései, a mesterlövésznő közömbösnek tűnt. Katonás tömörséggel beszélt, szinte unottan, és jégkék szeme egy pillanatra sem szűnt meg pásztázni a környező sziklákat. – Nincsenek nyomok. Sem vér. A támadók jó munkát végeztek. Ahhoz képest, hogy aedoliak.

Ez persze szándékos élc volt. Az aedoliak Annur legkiválóbb katonái közé tartoztak, akiket egyesével válogattak ki, és nagyon alapos kiképzést kaptak mint a királyi család és egyéb fontos látogatók testőrsége. Hogy ezt a bizonyos csoportot mi vitte rá az árulásra, arról Kadennek fogalma sem volt, de Annick tapintható megvetése rengeteget elárult saját képességeiről.

– Mit művelnek ott lent? – kérdezte Valyn.

Talal vállat vont.

– Esznek. Alszanak. Fegyvert pucolnak. Még nem tudnak Utról és Adivról. Nem tudják, hogy ideértünk, hogy megöltük a minket üldöző katonákat.

– Meddig maradnak még? – tette fel Kaden a kérdést. A mészárlás teljesnek tűnt, de egy része szeretett volna így is, úgy is lemenni oda, hogy bejárja a romokat, és belenézzen a megöltek arcába.

– Azt nem lehet megmondani – felelte Talal. – Fogalmuk sincs róla, hogy a kisebb csapat, amelyik utánad eredt, bevégezte.

– Nyilván van valami előírásuk – mondta most Annick. – Két vagy három nap, mire megkezdik a keresést, vagy visszavonulnak.

Laith erre a szemét forgatta.

– Nyilván nagyon megdöbbensz majd, Annick, de léteznek emberek, akik nem az előírások rabjai. Lehet, hogy igazából nincs is tervük.

– Ezért fogunk végezni velük – közölte erre a mesterlövésznő jéghideg hangon –, ha harcra kerül a sor.

Valyn a fejét csóválta.

– Nem fog harcra sor kerülni. Hetven-nyolcvan ember lehet ott lenn…

Egy halk, de annál hevesebb hang vágott Valyn szavába.

– Az a ’Kent csókolta, Hull-kúrta fattyú – köpte a szót Gwenna, aki könnyedén gördült át egy sziklagerincen, hogy a túloldalán harcra kész, mély guggolóállásba helyezkedjen. – Az a rohadék, az a pinanyaló seggfej!

Valyn azonnal leteremtette.

– Halkabban!

A vörös hajú nő csak legyintett.

– Negyed mérföldre vannak innen, Valyn, és a szél is rossz felől fúj. Akár teli torokból énekelhetném a ’Shall szülte Kettral rohamhimnuszt, akkor sem hallanák meg.

Ez az ellenkezés is meglepte Kadent. A katonák, akikre a Hajnalpalotából emlékezett, mind mereven tisztelegtek, és maguk voltak a kérdés nélküli engedelmesség. Noha úgy tűnt, hogy Valyné az utolsó szó a szárnyát érintő döntésekben, a többiek közül senki sem adta be könnyen a derekát. Különösen Gwenna tűnt elszántnak, hogy az engedetlenség határáig feszítse a húrt. Kaden látta, hogy bátyja arcára kiül az ingerültség, látta, ahogy megfeszül a bőr a szeme környékén, ahogy előreszegi az állát.

– Most éppen melyik fattyúról beszélsz? – érdeklődött Laith. – Manapság rengetegen vannak ilyenek.

– Arról a díszfaszról, Adivról – intett Gwenna fejével északnyugatra. – A modoros szemkötősről.

– A mizran tanácsosról – helyesbített Kaden halkan. Az egyik legmagasabb poszt volt ez a császárságban, de nem katonai tisztség. Az ifjú császár már az árulás előtt meglepődött, amikor a férfi egy osztag aedolival megérkezett. És ez csak újabb bizonyíték volt arra nézve, nem mintha szükség lett volna többre, hogy az összeesküvés a Hajnalpalota legmegbízhatóbb szegleteibe is eljutott.

– Bármi legyen is az állása – felelte Gwenna –, most odakint van, gyalogszerrel, nyomorult módjára próbál kijutni a hegyekből. Néhány száz lépésnél nem lehet messzebb a madarunktól.

Valyn a foga között beszívta a levegőt.

– Nos, tudtuk, hogy Adiv él, amikor nem találtuk meg a testét. És most már tudjuk, hol van. Balendinnek semmi nyoma?

Gwenna a fejét rázta.

– Na, ez is valami legalább – felelte Valyn.

– Az? – tamáskodott Laith. – Nem kétséges, hogy kettejük közül Balendin a veszélyesebb.

– Ezt meg miért mondod? – érdeklődött Kaden.

Laith nagy szemeket meresztett.

– Mert ő egy Kettral – felelte végül, mintha ez mindent megmagyarázna. – Akit velünk képeztek ki. Ráadásul megcsapoló.

– Adiv maga is megcsapoló – világított rá Talal. – Ezért tudták Kadennel tartani a lépést a hegyekben, így követték a nyomát.

– Én azt hittem, azokat a ’Shall szülte póklényeket használták a nyomok követésére – mondta Laith.

Talal bólintott.

– De valakinek irányítania, kezelnie kellett őket.

– Most már mindegy – jelentette ki Valyn. – Balendin jelenleg eltűnt, Adiv pedig itt van. Dolgozzunk azzal, amink van!

– Már látom is – közölte Annick.

Mialatt beszélgettek, a mesterlövésznő nesztelenül behúzódott a két sziklatömb közti takarásba, és félig felajzotta íját.

Kaden megkockáztatott egy pillantást a gerincen túlra. Először semmit nem látott, de aztán észrevett egy sántikáló alakot alig háromszáz lépésre az egyik sekély árokban. Ilyen messziről nem tudta kivenni a tanácsos arcát, de vörös kabátja eltéveszthetetlen volt, és noha arany gallérja és kézelője csúnyán bemocskolódott, még mindig csillogott a déli napsütésben.

– Jó gyorsan ideért – állapította meg Talal.

– Volt rá egy éjszakája, egy teljes napja, még egy éjszakája, meg egy délelőttje – epéskedett Gwenna. – Alig hetven mérföldre innen vesztettük nyomát.

– Ahogy mondtam – bólintott Talal. – Jó időt ment.

– Szerinted csalt? – kérdezte Laith.

– Szerintem megcsapoló – felelte Talal.

– Vagyis… igen – vonta le a következtetést a röptető vigyorogva.

– Emlékeztess majd rá, hogy ne „csaljak” – nézett rá Talal higgadtan a röptetőre –, amikor legközelebb szorult helyzetbe kerülsz!

– Leszedjem? – érdeklődött Annick. Az íj húrját mostanra már a füléig húzta, és noha ez bizonyára hihetetlen erőfeszítést kívánt tőle, mégis olyan mozdulatlan maradt a keze, akár a kő.

Kaden ismét átnézett a gerinc felett. Ebből a távolságból éppen csak ki tudta venni az Adiv mindkét szemét takaró szemkötőt.

– Nincs túl messze?

– Nincs.

– Lőj rá, Annick! – mondta Valyn, majd Kadenre nézett. – Meg fogja csinálni. De ne kérdezd, hogyan!

– Várnunk kell – felelte a mesterlövésznő rövid szünet után. – Sziklák mögé ért.

Kaden Annickról Valynra nézett, majd a kis horpadásra, ahol Adiv eltűnt. Miután órákon át feküdtek hason, várva, figyelve, a dolgok váratlan gyorsasággal történtek. Arra számított, hogy a hosszú várakozást megbeszélés követi majd, tanácskozás, a tények mérlegelése, ötletelés. Ehelyett azonban semmiféle eszmecserére nem került sor: egy ember mindjárt meghal, és igaz ugyan, hogy gyilkos volt és áruló, de attól még ember.

A Kettralokat ez láthatóan nem izgatta. Gwenna és Valyn a szikla felett kukucskáltak ki, míg a robbantómester izgatottan, addig fivére némán és feszült figyelemmel. Laith közben megpróbált fogadást kötni Talallal.

– Fogadok veled egy ezüstholdban, hogy az első lövésével megöli.

– Nem fogadok Annick ellen – felelte a megcsapoló.

A röptető átkozódott.

– Milyen esély mellett vagy hajlandó fogadni, ha ellene teszel? Tíz az egyhez, hogy elvéti?

– Legyen ötven – hajtotta le Talal kopasz fejét a sziklára, az eget kémlelve.

– Húsz.

– Ne! – szólalt meg Kaden.

– Jól van, akkor huszonöt.

– Nem a fogadásra mondtam – tette rá a császár a kezét Valyn vállára. – Ne ölesd meg!

Bátyja elkapta tekintetét a lenti völgyről, hogy Kadenre nézzen.

– Micsoda?

– Ó, ’Shael édes szerelmére! – mordult fel Gwenna. – Ki ennek a szárnynak a parancsnoka?

Valyn nem foglalkozott Gwennával, helyette fekete szemét Kadenébe fúrta, és beitta annak fényét.

– Adiv áll az egész mögött, Fényességed – mondta. – Ő és Ut. Ők ölték meg a szerzeteseket, ők próbáltak végezni veled, nem is szólva arról, hogy egyértelműen benne voltak apánk meggyilkolásában. Míg Ut távol van, Adiv odalent a rangidős parancsnok. Meg fogjuk ölni, és így levágjuk a bestia fejét.

– Ismét látom – jelentette Annick.

– Ne lőj! – Kaden nem tágított, és a fejét ingatta, miközben igyekezett rendezni a gondolatait. Évekkel ezelőtt, amikor megpróbált visszahozni egy elszökött kecskét, elvesztette egyensúlyát a Fehér-folyó felett, lezuhant a sziklákról, egyenesen bele a folyam sodrásába. Nem tudott mást csinálni, mint küzdeni a levegőért, fejét a tajtékzó vízfelszín felett tartva, elkerülni a fűrészes élő sziklákat, amelyek előtte magasodtak fel, és eközben mindvégig tisztában volt vele, hogy alig negyed mérföldje van arra, hogy kikecmeregjen az áramlatból, mielőtt az lezúdul egy sziklaszirtről a mélybe. A pillanat azonnalisága, a töprengés, az elmélkedés lehetetlensége, a cselekvés abszolút szükségessége megbénította, és amikor végre sikerült megkapaszkodnia egy letört faágban, majd felvergődnie rá, és úgy kimásznia, az élménytől remegve rogyott össze a parton. A shinek rengeteg mindenre megtanították a türelemről, de szinte semmire a sietségről. Most, ahogy az egész szárny őt nézte, miközben Annick nyilának szénnel bekent hegye Adivra szegeződött, ismét azt érezte, hogy magával ragadja az a szörnyű, elkerülhetetlen áradat.

– Még van egy kis idő – mondta Annick –, mielőtt beér a táborba, és ott már nehezebb lesz leszedni.

– Miért? – kérdezte Valyn Kadenre meredve. – Miért akarod életben hagyni?

Kaden örvénylő gondolatait egy csatornába terelte, a csatornából pedig szavakat formált. Nem lesz második esély, hogy elmondja, amit el kell mondania. A nyilat, amint kilövik, nem lehet már visszahívni.

– Ismerjük őt – kezdett bele lassan. – És szükségünk van rá. Annurban megtudhatjuk, hogy kikkel beszél, kikben bízik. Segíteni fog felgöngyölíteni az összeesküvést.

– Aha – fortyant fel Gwenna –, de lehet, hogy addig még megöl újabb néhány tucat embert.

– Mindjárt elveszítem – mondta Annick. – Döntsetek már!

– Ó, ’Shael szerelmére! – zsörtölődött Laith. – Csak öljétek már meg! Majd később kibogozzuk a részleteket.

– Ne! – mondta Kaden halkan, aki szerette volna, ha a fivére távolabbra lát a jelennél, ha megérti a logikáját. – Még ne!

Valyn sokáig meredt Kaden szemébe, megfeszítve állkapcsát, szemét összehúzva. Végül bólintott.

– Állj le, Annick! Parancsot kaptunk.

MÁSODIK FEJEZET

– A terv talán túl nemes szó lenne erre – mondta Pyrre szemét behunyva, és fejét hátrahajtva nekidőlt egy nagy sziklának –, de szeretném azt gondolni, hogy legalább valamiféle halvány hajlandósággal bírunk.

Viszonylag könnyen visszajutottak a kolostortól, és csatlakoztak csapatuk másik feléhez a rejtett horpadásban, ahol felverték táborukat. A Kettralok fegyvereiket ellenőrizték, a két szerzetes keresztbe tett lábbal üldögélt a kemény kövön, Triste pedig a hosszú vart piszkálgatta az arcán, miközben tekintete egyik emberről a másikra ugrott, mintha nem tudná, hogy hova nézzen, kiben bízzon.

Valyn egy pillanatig tanulmányozta a lányt; még mindig meglepte az események menete, amelynek eredményeként a törékeny, megkapó fiatal nő idekerült, miután ugyanabba a hálóba gabalyodott, mint a katonák és a szerzetesek. Mint Kadentől megtudta, Triste egy ágyas volt. Adiv ajándékba adta Kadennek, azzal a céllal, hogy elterelje az új császár figyelmét, míg az aedoliak felkészülnek a meggyilkolására. A jelek szerint a lány nem volt benne az összeesküvésben, viszont nagyon is alkalmasnak bizonyult a figyelem elterelésére. Valyn úgy érezte, hogy az örökkévalóságig el tudná nézni, de hát nem rá kellett a figyelmét pazarolnia. Így erőt vett magán, és pillantása átvándorolt Pyrre Lakaturra.

Valyn szemügyre vette a nőt, és megpróbálta kitalálni, mi lehet a célja. Mindig úgy képzelte, hogy a Koponyára Esküdtek a Kettralok egyfajta sötét tükörképei – rengeteg penge, sok fekete szín és rideg hatásosság. De legalábbis arra számított, hogy a Sír Urának orgyilkos papjai impozáns látványt nyújtanak. Pyrre viszont inkább tűnt egy dekadens atrepa feleségének. A nő elegáns volt, már-már csiricsáré: gyűrűk szikráztak az ujjain, rikító színű szövetszalaggal fogta hátra a haját, elrejtve halántékánál az őszülő tincseket, ujjasát és nadrágját pedig, noha csúnyán megtépték az elmúlt hét viszontagságai, finom gyapjúból szőtték, és kihangsúlyozták alakját. Nem úgy festett, mint egy gyilkos, első pillantásra semmiképp, de azért ott voltak az árulkodó jelek, ha az ember figyelt: ahogy lazán tartotta kezében a késeit, készen arra, hogy villámgyorsan váltson a szokványos és a rabin fogás között; ahogy mindig helyezkedett, mint most is, ügyelve rá, hogy a háta mögött egy sziklatömb vagy szirtfal legyen; a napokkal ezelőtt történt vérontás iránt mutatott látszólagos közöny.

És ott volt az is, hogy milyen szagot árasztott. Valyn bizonyos dolgokat nem tudott szavakba önteni, amelyeket azóta érzett, hogy kijött Hull Üregéből. A szlarntojás megváltoztatta: a tojások mindnyájukat megváltoztatták. Nyilvánvalóan ez volt a lényege az utolsó Kettral próbának, az ok, amiért minden hadapródot vakon és vérezve beküldtek az irski végtelen barlangrendszerbe, hogy megkeressék a sötétben azoknak a hüllőszerű szörnyetegeknek a tojásait. A tojások semlegesítették a mérget, de jóval többet is tettek ennél. Mint a Kettralok többsége, Valyn szárnyának tagjai is láttak immár az árnyékok között, és meghallottak olyasmit is, ami a hallás tartományának peremére esett. Mind erősebbek lettek, mint korábban voltak, és keményebbek is, mintha az inas szlarnok ereje a testükbe költözött volna, amikor rábukkantak a tojásokra, és megitták őket. De csak Valyn talált rá a sötét tojásra, arra, amelyet maga a király védelmezett. Csak ő itta ki azt az epeízű szurkot, miközben testében a méreg zakatolt.

Még mindig nem értette teljesen, hogy mit tett vele a tojás. Akárcsak a többiek, ő is észrevette, hogy a látása és a hallása, még ha csak kismértékben is, de javult. Száz lépés távolságból is hallotta, amikor apró kavicsok görögtek le a hegyoldalon, ki tudta venni a feje felett keringő sólymok szárnytollait… de ennél több is történt. Időnként vadállati düh kapta marokra a szívét, barbár vágy, ami nemcsak harcra és ölésre, küldetése teljesítésére sarkallta, hanem arra is, hogy tépjen, vágjon, ártson. Vagy századszor jutott eszébe a körülötte egyre csak keringő szlarn, amely karmaival mohón karistolta a sziklát. Ha a szlarnok most már részét képezték szemének és fülének, részei lettek az elméjének is?

Félretolta a kérdést, inkább az orgyilkosra összpontosított. A szag nem volt igazán odaillő kifejezés. Igaz, hogy erősebben érezte az illatokat – a nő verítékét, hajának illatát, még két lépés távolságról is –, de a gondolatai peremén lebegő halvány érzet nem ez volt. Vagyis ez volt, de több annál. Időnként arra gondolt, hogy elment a józan esze, hogy csak új érzékeket képzel magának, ám az érzés megmaradt: képes volt kiszagolni az érzelmeket. Haragot, éhséget, félelmet és azok végtelen változatait. Érezte a rettegés nyers pézsmaillatát és a megviselt idegek elgyötörtségét. A viharvert csapatban bizonyos mértékig mindenki osztozott ezen a félelmen. Mindenki, kivéve Rampuri Tant és a Koponyára Esküdtet.

Kaden szerint Pyrre azért jött Ashk’lanba, mert fizettek neki az útért, hogy megmentse az ő életét, és a nő többször is ténylegesen megmentette Kaden életét. Noha hajlamos volt provokálni Tant és a Kettralt, egyben félelmetes szövetségesnek is bizonyult. De mégis, mennyire lehetett megbízni egy olyan asszonyban, akit csak a Sír Urához fűz hűség? Mennyire lehetett megbízni egy olyan nőben, aki mind szaga, mind viselkedése alapján láthatóan teljesen közönyös a halál iránt?

– Nekem van egy tervem – pillantott Kaden Pyrréről Tanra, majd Valynra.

Valyn elnyomott egy nyögést.

*   *   *

Előző este, miután kipányvázta a madarat, háromszor végigjárta a peremsávot, és Gwenna nagy bosszúságára kétszer ellenőrizte a lobbanókanócokat és a vakondokokat, amelyeket a lány rejtett el, hogy azokkal védje a hágó mindkét bejáratát, Valyn felmászott egy nagy szikla tetejére, arra a fűrészes sziklaszálra, amely elvágta őt a csapat többi tagjától. Részben magaslati pontot keresett, olyan helyet, ahonnan tisztán láthat mindent odalent, részben pedig egyedül akart maradni, hogy elgondolkodhasson az elmúlt pár nap eseményein, saját szerepén abban a könyörtelen harcban, ami lezajlott. Kaden itt talált rá, amikor az éj sivár komorsága kezdett rátelepedni a keleti csúcsokra.

– Fel ne állj! – mondta a császár, ahogy felfelé mászott a szikla oldalában. – Ha most nekiállsz hajlongani, lehajítalak a hegyről. – Halkan beszélt, enyhén zihált.

Valyn ránézett, majd némi habozás után bólintott, és tekintete visszatért a térdén keresztbe fektetett csupasz kardra. A Sami Yurllal folytatott harc során apró csorba keletkezett a füstacél penge felénél. Majd egy órán át dolgozott rajta a fenőkövével, egyik gondos mozdulatot téve a másik után, kicsiszolva a felületet.

– Foglalj helyet! – intett a fenőkővel. – Fényes…

– Azt sem akarom – nyögött fel Kaden, és keresztbe tett lábbal leült a sziklatömb legszélére. – Tartogasd akkorra, amikor más is hall minket!

– Te vagy a császár – mutatott rá Valyn.

Kaden erre semmit sem szólt. Bátyja tett még pár simító mozdulatot a fenőkővel, és amikor felnézett, azt látta, hogy fivére tüzes szempárja a lenti völgyet kémleli.

A vízmosás mélye már árnyékba burkolózott, de a lenyugvó nap még megvillant a távoli peremén, véres fényében fürdetvén.

– Az vagyok – szólalt meg Kaden jó hosszúnak tűnő idő elteltével. – Intarra legyen hozzánk kegyes, én vagyok a császár!

Valyn tétovázott, nem tudta biztosan, erre mit mondjon. A két nappal korábbi harc során Kaden hideg volt, akár a jég tél derekán, nyugodt és összeszedett, mint valami Kettral. Ez a határozottság azonban láthatóan elenyészett. Valyn valami hasonlónak volt szemtanúja a Szigeteken, ahol sikeres küldetésből visszatérő férfiak és nők, húszévnyi szolgálattal a hátuk mögött, darabokra hullottak, amint lábukat ismét Qarshra tették. Volt valami abban, hogy az ember ismét biztonságban tudhatta magát, abban, hogy végre és cáfolhatatlanul élt, miután oly közel járt hozzá a halál, amitől katonák, jó katonák, olyanok, akik napokig vagy hetekig kitartottak a legdurvább körülmények között is, úgy táncoltak, mintha megőrültek volna, zokogva rogytak össze, vagy kis híján átitták magukat a túlvilágra a Kampón.

Nem szégyen, tartották a Kettralok, saját vackodon sírni. A dolog másik felét már nem mondták ki, lévén az magától értetődő: a vackodon annyit sírhatsz, amennyit csak akarsz, feltéve, ha egy-két nap múlva ismét lábra tudsz állni, és amikor lábra állsz, visszamész, és amikor visszamész, ismét te leszel a leggyorsabb, a legaljasabb, a legdurvább rohadék négy kontinensen. Nem volt teljesen világos, hogy Kaden bír-e ezzel a rugalmassággal, ezzel az eltökéltséggel.

– Hogy vagy? – kérdezte Valyn. Hülye kérdés volt, de minden beszélgetésnek kezdődnie kell valahogyan, és Kaden úgy festett, mint aki egész éjjel képes lenne keresztbe tett lábbal ülni, anélkül hogy egy szót szólna. – Azok után, amibe ott lent belefutottunk?

Valyn a kiképzése során több tucat holttestet látott, megtanulta elviselni a felszabdalt tagok és alvadt vér látványát úgy, hogy az nem jelentett többet neki, mint egy darab nyers marhahús vagy megkopasztott kakas annak, aki nem Kettralok között nőtt fel. Még bizonyos mértékű elégedettséggel is eltöltötte az erőszak következményeinek tanulmányozása és a válaszok felkutatása a maradványok között. Ahogy Hendran írta Taktikájában: „Minél halottabb az ember, annál őszintébb lesz. A hazugságok az élők gyarlóságai.” Ez ugyan igaz volt, de Kadent nem arra képezték ki, hogy tetemeket vizsgálgasson, főleg nem a barátaiét és szerzetestársaiét. Nyilván nehéz lehetett látni őket – még a távolból is – kardélre hányva, megégve.

Az öccse hosszan, lassan beszívta a levegőt, egy pillanatra megborzongott, aztán elcsendesült.

– Nem az idősebb szerzetesek zavarnak – szólalt meg végül. – Ők már mind elérték a vaniatét, meglelték a módját, hogyan oltsák ki félelmüket.

Valyn megrázta a fejét.

– Senki nem mentes a félelemtől. Nem teljesen.

– Ezek az emberek meglepetést okoznának – nézett rá most Kaden összeszedett, higgadt arckifejezéssel. – A gyerekek azonban, és főleg a novíciusok… – A hangja elhalt.

A szél feltámadt, ahogy a nap lenyugodott. Csapkodni kezdett körülöttük, felborzolta hajukat és ruháikat, belekapott Kaden köntösébe, azzal fenyegette, hogy mindjárt letépi a szikláról. A császár láthatóan észre sem vette. Valyn keresett valamit, ami vigaszt nyújthatna, de nem tudott mit mondani. A shin novíciusok meghaltak, és ha olyanok voltak, mint mindenki más, akkor ők is rettegve, fájdalmasan, értetlenül, összezavarodva, és hirtelen teljesen magukra maradva haltak meg.

– Azon tűnődöm – jegyezte meg Kaden halkan –, hogy talán nem kellett volna elhagynom őket.

Valynnak beletelt egy pillanatba, mire meglelte, merre is halad ez a csapongó beszélgetés, de amikor sikerült, kurtán megrázta a fejét.

– A Csiszolatlan Trón a tiéd – mondta határozottan –, ahogy korábban apánké volt. Nem adhatod fel néhány gyilkosság miatt.

– Több százról beszélünk – felelte Kaden, és a hangja ridegebben csengett, mint ahogy Valyn várta. – Az aedoliak százakat öltek meg, nem néhány embert. És ami a trónt illeti? Ha annyira szeretnék egy sziklatömb tetejére felülni, rengetegből választhatok. – Tett egy mozdulatot az éjszakában. – Akár maradhatnék is ezen. A kilátás jobb, és senki más nem halna meg miatta.

Valyn a pengéjére nézett, végighúzta az ujját a peremén, a csorbát keresve.

– Biztos vagy ebben?

Kaden tehetetlenül felnevetett.

– Persze hogy nem vagyok biztos benne, Valyn. Hadd soroljam fel neked azokat a dolgokat, amelyeket bizton tudok: a pettyes medve nyomát, a zúzbogyó színét, egy vödör víz súlyát…

– Jól van – mondta erre Valyn. – Értem. Nem vagyunk biztosak semmiben.

Kaden most ránézett, íriszében a tűz olyan fényesen lobogott, hogy annak már fájnia kellett.

– Én ezt tudom: az aedoliak értem jöttek. A szerzetesek miattam haltak meg.

– Ez így igaz – felelte Valyn –, de itt még nem ér véget az igazság.

– Úgy beszélsz, mint egy szerzetes.

– A cél most a te meggyilkolásod volt, de nem fog veled véget érni. Hadd mondjak el valamit, amit én tudok: az emberek állatok. Nézz bármerre, amerre csak akarsz: Antherára, a Vérvárosokra, a Derék dzsungeleiben élő törzsekre, a kicseszett urghulokra, ’Shael szerelmére! Az emberek azért ölnek, hogy hatalmat szerezzenek, ölnek, hogy megtartsák ezt a hatalmat, és ölnek, ha azt hiszik, hogy elveszíthetik, ami nagyjából mindig be is következik. Még ha te és én ki is maradunk belőle, még ha mindketten meg is halunk, bárkik jönnek is utánunk, azok nem fognak leállni. Keresnek egy újabb fenyegetést, egy újabb aggodalmas hangot, a következőt, akinek rosszul cseng a neve, vagy nem megfelelő színű a bőre. Talán a gazdagok következnek, mert sok a pénzük, vagy a szegények, mert rizsük van, a basciak, mert túl sötét a bőrük, vagy a breataiak, mert nekik túl világos – nem számít. Azok, akik szerzeteseket gyilkolnak, bárkit meggyilkolnak. Én ilyen szemetekkel voltam együtt kiképzésen. Nem fognak visszariadni semmitől, csak mert te feladod. Csak még elszántabban folytatják. Érted?

Valyn elhallgatott, a szavak olyan gyorsan apadtak el, amilyen hirtelen előtörtek belőle. Most vette csak észre, hogy zihál. Halántékán dobolt a vér, ujjait annyira ökölbe szorította, hogy az már fájt. Kaden közben végig figyelte, ahogy egy vadállatot szokás, éberen, szándékaiban bizonytalanul.

– Megtaláljuk őt – szólalt meg végül az öccse.

– Kit találunk meg?

– A Kettral megcsapolót. Balendint. Aki megölte a barátodat. Megtaláljuk, és megöljük.

Valyn rámeredt.

– Ez nem rólam szól – tiltakozott. – Épp ezt mondom.

– Tudom – felelte Kaden. Valahogy lehámlott róla a bizonytalanság. Abba a lángoló szempárba ismét visszaköltözött a messzeség, mintha Valyn mérföldekről nézte volna. – Tudom, hogy nem.

Egy darabig csak üldögéltek, és a gerincen odébb megindult sziklaomlás hangjait hallgatták. Mintha Kettral lőszerek robbantak volna, csak hangosabban, ahogy háznagyságú sziklákat mozdított meg a fogásán szorító téli jég, hogy a tömbök darabokra zúzódjanak a lenti köves lejtőkön.

– Szóval – törte meg végül óvatosan a csendet Valyn –, akkor nem lesz több hülyeség arról, hogy a harcot a hegyek közepén egy szikladarabon üldögélve várod ki?

Kaden megrázta a fejét.

– Jól van. És mi a terved?

Valyn egyszer már hallotta, legalábbis nagy vonalakban, de Hull nevére remélte, hogy egy nap és éjszaka elég volt Kadennek ahhoz, hogy meggondolja magát. Ezt a reménykedést az öccsére vetett egyetlen pillantás szétzúzta.

– Az, amit már mondtam – felelte Kaden. – Szétválunk. Tannal az ishienekhez megyek…

– Az ishienekhez… – rázta a fejét Valyn. – Egy csapat, még a shineknél is titokzatosabb és furcsább szerzetes. Fanatikusok bagázsa, akikkel még sosem találkoztál.

– És akik ismerik a csestriimeket – mondta erre Kaden. – Akik vadásztak rájuk. Ezt csinálják, ezért alapították a rendjüket. Az összes régi monda a több évszázados háborúról, hogy az emberek az életükért harcoltak a halhatatlan, érzelem nélküli harcosokból álló seregekkel… ezeket a legtöbb ember egyszerűen mítosznak hiszi. De nem az ishienek. Számukra a háború sosem ért véget. Még ma is harcolnak. Ha túl akarom élni, ha győzni akarunk, tudnom kell, amit ők tudnak.

Valyn lecsapott a kőre, erősebben sújtva le rá az acéllal, mint ahogy szándékában állt. Ő és a szárnya mindent kockára tett, hogy Kaden után eredjen, félredobták mind a Szigeteken kivívott helyüket, mind a több- éves kiképzést. Mostanáig részük volt már árulásban, fogságban, és majdnem a halálban is, és igen komoly esély volt rá, hogy mire mindenre fény derül, addigra közülük többen is meghalnak. Ez a rész még rendben is volt. Mind tisztában voltak a kockázatokkal, mind évekkel korábban elfogadták, hogy meghalnak a császár és a birodalom védelmében. Viszont, hogy elengedjék Kadent, hogy a parancsot teljesítve félreálljanak, míg ő maga beleveti magát a veszélybe, az egyszerre volt ostobaság és sértő rájuk nézve. Az egésztől felállt Valyn hátán a szőr.

– Barátod, a szerzetes nem úgy tűnik, hogy túl nagyra tartja a tervet, márpedig ő az, aki egy ideig azoknál a nyavalyásoknál időzött, nem?

Kaden hangosan kifújta a levegőt.

– Rampuri Tan maga is ishien volt, mielőtt a shinekhez jött volna. Évekig volt az.

– Utána pedig elment – mutatott rá Valyn, és egy pillanatra hagyta, hadd üljön meg a szó a levegőben. – És nem magasztalja éppen az egekig a magánháborújukat.

– Ez nem magánháború – javította ki Kaden. – Már nem. Akkor nem, ha a csestriimek ölték meg apánkat.

– Jól van – mondta erre Valyn. – Értem, amit mondasz. De akkor repüljünk oda együtt! A szárnyam fedezni tudja a hátadat, míg megtanulod, amit meg kell tanulnod, aztán mind együtt térhetünk vissza Annurba.

Kaden tétovázott, aztán megrázta a fejét.

– Nem tudom, meddig leszek az ishienekkel, és rád Annurban van szükségem, olyan gyorsan, ahogy csak lehet. Semmit sem tudunk arról, hogy mi folyik a fővárosban.

– Tudjuk, hogy azt a papot, azt az Uiniant bezárták apánk meggyilkolásáért – válaszolta Valyn.

– De ez mit jelent?

Valyn azon kapta magát, hogy komoran felkuncog.

– Nos, vagy Uinian tette, vagy nem ő. Lehet, hogy csestriim, de lehet, hogy nem. Ha benn van, cselekedhetett egymaga, vagy nem egymaga. Úgy sejtem, kapott valamiféle segítséget… Ez megmagyarázná, hogyan tudta átállítani Tarik Adivot és Micijah Utot, hogyan tudott legalább egy Kettral-szárnyat megvesztegetni, de persze lehetséges, hogy ez az egész csak a vallásos érzület hirtelen támadt kitörése. – Megcsóválta a fejét. – Nehéz tisztán látni a helyzetet ennek a sziklának a tetejéről.

– Ezért van rád szükségem Annurban – közölte Kaden. – Hogy amikor visszatérek, legyen róla fogalmam, ki az ellenfelem.

Valyn az öccsére nézett. Az első csillagok már felragyogtak a keleti égen, de Kaden szeme még fényesebben lobogott, az egyetlen igazi fényként a hegyek nagy sötétjében. Volt valami abban, ahogy ott ült, ahogy mozdult, vagy nem mozdult, valami, amit a bátyja csak halványan fogott fel…

– Nem ez az egyetlen oka – mondta végül Valyn. – Azt akarod, hogy Annurba menjünk, de ez nem minden. Van még valami más is.

Kaden bánatosan rázta meg a fejét.

– Nekem kellene jónak lennem a dolgok észrevételében.

– Mi az? – firtatta Valyn.

Kaden habozott, majd vállat vont.

– Léteznek kapuk – mondta végül. – Kenták. Tudnom kellene használni őket. Eleve ezért küldtek ide, de ki kell őket próbálnom. Tudnom kell.

– Kapuk?

– Egész hálózat van belőlük, és ezeket a csestriimek alkották évezredekkel ezelőtt, és szórták szét mindkét kontinensen. – Tétovázott. – Amennyire én tudom, talán a két kontinensen túl is. Az ember átlép egy kentán, és egy másikból bukkan elő több száz mérföldre onnan. Vagy több ezerre. A csestriimek fegyverként használták, mára azonban nekünk, Malkeenianoknak jutott a feladat, hogy őrizzük és fenntartsuk őket.

Valyn egy darabig csak nagy szemeket meresztett.

– Lassabban! – mondta végül, ahogy igyekezett kihámozni a lényeget a kijelentésből, megérteni annak teljes horderejét. Ősi csestriim kapuk, kontinenseket összekötő kapuk… Őrültségnek hangzott, de szinte majdnem minden őrültségnek tűnt azóta, hogy elhagyta a Szigeteket. – Menj vissza, és kezdd az elejéről!

Kaden hallgatott egy darabig, összeszedte a gondolatait, majd, ahogy Valyn hitetlenkedve hallgatta, elmagyarázott mindent: az Üres Istent, a csestriim megcsapolókat, az emberek elleni háborút, a császárság megalapítását, a vaniatét – azt a furcsa transzállapotot, amit a shinek valahogyan eltanultak a csestriimektől, és amit Kaden maga a shinektől sajátított el –, meg a pusztulást, amely mindenkit fenyegetett, aki anélkül próbálta meg használni a kapukat, hogy nem érte el a vaniatét. Az öccse szerint maga Annur is a kenták hálózatától függ, a császár azon képességétől, hogy tudja-e őket használni. Az elképzelésnek mind stratégiailag, mind taktikailag értelme volt. A Kettralok azért voltak elsöprő fölényben ellenségeikkel szemben, mert a madaraik révén gyorsan tudtak mozogni, többet tudtak, és váratlanul meg tudtak jelenni ott is, ahol senki nem számított rájuk. A kapuk, ha tényleg léteznek, még hatalmasabb fegyvernek bizonyulnának. Már ha tényleg léteznek. És ha tényleg működnek.

– Láttál egyet is? – kérdezte Valyn. – Láttál bárkit is, aki használta ezeket?

Kaden a fejét rázta.

– De itt a közelben, a hegyekben van egy kenta, amely az ishienekhez vezet. Már korábban megkérdeztem róla Tant.

Valyn széttárta a karját.

– Még ha létezik is, még ha úgy is működik, ahogy a szerzetes állítja, akkor is megölhet.

– Valószínűbb, hogy kitöröl a létezésből, de igen.

Valyn visszadugta kardját a tokjába, és a kis fenőkövet visszatuszkolta az övén viselt erszénybe. A szél hidegen, csípősen fújt, a csillagok mint jégszilánkok terültek el szanaszét a felhőtlen éjben.

– Nem hagyhatom, hogy megtedd – mondta halkan.

Kaden bólintott, mintha számított volna erre a válaszra.

– Nem állíthatsz meg.

– De igen, megállíthatlak. Ez az egész dolog több mint ostobaság, és én aztán igazán ismerem az ostobaságot. – Az ujjain kezdte számlálni a gondokat. – A szerzetesed legjobb esetben is rejtélyes alak; ezek a kapuk elég erősek egész seregek elpusztítására, az ishienek pedig, tekintetbe véve azt is, hogy milyen keveset tudunk róluk, megszállott és dühöngő őrülteknek tűnnek. Vagyis ez egy rossz döntés, Kaden.

– Időnként nincsenek jó döntések. Ha a csestriimek útját akarom állni, és uralkodni akarok Annur felett, kellenek az ishienek, és kellenek a kapuk.

– Várhatsz is.

– Hogy ellenségeink megszilárdítsák hatalmukat? – fordult oda Kaden, hogy szemügyre vegye. Valyn hallotta fivére légzését, érezte a bőrén megalvadt vért, köntöse nyirkos gyapjúszagát, és alatta valami mást is, valami hajlíthatatlan keménységet. – Értékelem, hogy megpróbálsz megóvni engem – tette rá a császár a kezét bátyja vállára –, de nem tudsz, hacsak nem maradunk itt örökre a hegyekben. Bármilyen útra lépek is, kockázatos lesz. Ez az uralkodással jár. Amit most tőled leginkább várok, az nem a biztonság, hanem a segítség. Tan kételkedik bennem. Pyrre ellenem szegül. A szárnyad úgy véli, egy képzetlen, jámbor remete vagyok. Szükségem van rád, hogy támogass.

A tekintetük összekapcsolódott. A terv őrültség volt, de Kaden nem úgy beszélt, mint egy őrült. Hanem úgy, mint aki készen áll.

Valyn hosszan, bosszúsan fújta ki a levegőt.

– Mi történt azzal, hogy ezen a sziklán fogunk ücsörögni, míg a csestriimek Annur felett uralkodnak?

Kaden elmosolyodott.

– Meggyőztél, hogy ne tegyük.

*   *   *

– A terv – intézte Kaden a szavait a csapathoz, méltóságteljesebben, mint ahogy azt Valyn várta volna –, úgy szól, hogy Tannal elmegyek a legközelebbi kentához… szerinte ugyanis van itt egy a hegyekben, innen északnyugatra. Mind odarepülünk, Tan és én a kapun keresztül eljutunk az ishienekhez, ti, többiek pedig visszarepültök Annurba. Amint megérkeztek a városba, felvehetitek a kapcsolatot a nővéremmel, Adaréval, és kiderítitek, hogy mit tud. Tan és én a fővárosban találkozunk veletek a shinek káptalanházában.

– Tapasztalatom szerint – szólalt meg Pyrre lassan ejtve a szavakat – a tervekben kicsivel több szokott lenni a „hogyan” és a „ha, akkor”.

– Miért nem használjuk mindnyájan ezt a kicseszett kenta-izét? – kérdezte Gwenna. Valyn szárnya Kaden kapukról szóló magyarázatát először jót mulatva hallgatta, amit előbb a kétkedés váltott fel, majd jött az óvatosság, és bár maga Valyn értette a véleményüket, mi több, osztotta is, már megígérte Kadennek, hogy támogatja.

– Gwenna… – kezdte.

– Nem, komolyan! – támadt rá a lány. – Ha ezek az izék tényleg léteznek, akkor rengeteget spórolhatunk Hull drága idejéből, ha használjuk őket. Kevesebbet esznek, mint a madarak, és biztosan nem szarnak…

– A kenta elpusztítana – vágott közbe Tan.

Pyrre erre felhúzta a szemöldökét.

– Ó, milyen ijesztő! Izgalmas ereklyéknek tűnnek, de mindez lényegtelen. A szerződésem kiköti, hogy Kadent kell megóvnom. Lehet, hogy szórakoztató lenne szárazdajkát játszani a bátyja mellett, de nem ezért szeltem át fél Vasht.

Valyn nem törődött az élcelődéssel.

– A császár már döntött – közölte. – A mi dolgunk engedelmeskedni.

Ugyan igazat mondott, de a szavak nem igazán enyhítették aggályait. Parancsok, emlékeztette magát. Parancsokat teljesítesz.

A parancsok nem okoztak neki túl sok gondot a Szigeteken – de akkor még hadapród volt, és azok a férfiak meg nők, akik megmondták neki, hogy mit kell tennie, több tucat alkalommal kiérdemelték sebhelyeiket. Kaden viszont lehet, hogy jog szerint császár, de nem volt katona; semmilyen kiképzést nem kapott, nem rendelkezett a harcosok ösztöneivel. Azzal, hogy hagyta, ő is részt vegyen az ashkl’ani felderítésben, taktikai szinten hibát követett el. És ez Valyn hibája volt. Öccse nemcsak hogy beleszólt a meghatározó döntésbe, de ezzel saját magát is veszélybe sodorta. És Adivot is életben hagyta. Valyn legyűrte a gondolatot egyre erősödő dühével egyetemben.

Kaden volt a császár, és a fivére nem azért repült kétezer mérföldet, hogy aláássa öccse még csak bimbózó tekintélyét.

– Már mondtam egyszer – ingatta a fejét Tan lassan. – Az ishienek nem olyanok, mint a shinek.

– És amennyire emlékszem – felelte Kaden –, senki nem olyan, mint a shinek.

– Azt gondolod, hogy kemény volt a kiképzésed? – kérdezte az idősebb szerzetes. – Egy kéjmámor volt ahhoz képest, amit az ishieneknek kell kiállniuk. Más utat, más módszert követnek, olyan módszereket, amelyek megjósolhatatlan eredményekre vezetnek. Lehetetlen megjósolni, hogyan fogadnak minket.

– Egykor közéjük tartoztál – mutatott rá Kaden. – Ismernek téged.

– Ismertek engem – javította ki Tan. – Otthagytam őket.

– Ha nem akarod, hogy a dölyfös ifjú császár átmenjen azon a titokzatos kapun – nyilvánított véleményt Pyrre, aki csukott szemmel egy kést dobált a levegőbe, aztán elkapta –, akkor ne mutasd meg neki, merre van!

Kaden a Koponyára Esküdtre nézett.

– Mit számít neked, hogy milyen úton indulok?

A nő ismét feldobta a kést a levegőbe.

– Mint már mondtam, nekem azért fizettek, hogy megóvjalak. Még senki nem döfött eddig beléd pengét, de azért nem hívnám ezt – intett késével a környező csúcsok felé – biztonságos helynek.

Legalább volt valami, amiben Valyn egyetértett a nővel.

– Felmentelek a szerződésed alól – mondta Kaden.

Az orgyilkos felhorkant.

– Nem menthetsz fel. Értem én, hogy igen izgalmas, hogy mekkorát léptél elő, de én egy istent szolgálok, nem egy császárt, Ananshael pedig elég világosan fogalmaz a szerződések betartásáról.

– És egészen pontosan mik a szerződésed pontjai? – kérdezte meg végül Valyn, aki képtelen volt tovább csendben maradni. – Hogy megvéded Kadent Ashk’lanban? Hogy visszakíséred őt Annur határáig? Vagy ez valami állandó jellegű dolog… követned kell őt életed hátralevő részében, ügyelve arra, hogy senki ne döfjön kést a hátába, míg dinsztelt kacsát eszik vagy éppen a jövendő császárnéval szeretkezik? Nem vagyok benne biztos, hogy az aedoliak… a császárné meg főleg… értékelné, ha egy Koponyára Esküdt ólálkodna a folyosókon.

Pyrre kellemes, torokhangú nevetést hallatott.

– Megbocsátható lenne arra gondolni, hogy az új császár esetleg szeretné lecserélni a személyzetet, az Aedoli Testőrség nemrégiben mutatott teljesítménye után. – Kadenre nézett: arcán félmosoly ült, szemöldökét kérdően felhúzta. Amikor az nem mondott semmit, csak vállat vont. – Sajnos nem én fogom felborzolni a császári tollas vánkosát, és nem is én fogom megmasszírozni fényességes ülepét. A feladatom annyi, hogy visszakísérjem Annur városába, és gondoskodjak róla, hogy épségben érkezzen meg a Hajnalpalotába. Ezután együtt töltött időnk, lett légyen bármennyire is kellemes, véget ér.

Valyn a nőt tanulmányozta, megpróbált a nemtörődöm felszín, a hányaveti virtuskodás és a nagyon is valós tény mögé látni, hogy még mindig fel-feldobálta azt a ’Kent csókolta kést.

– Ki bérelt fel? – tudakolta.

A nő erre felhúzta a szemöldökét.

– Az árulkodás lenne.

– Ideje lenne elárulnod valamit – mondta Valyn, és odébb mozdult, hogy több hely legyen közte és a Koponyára Esküdt között.

Az orgyilkos persze felfigyelt a mozdulatra, elkapta feldobott kését, és elmosolyodott.

– Ideges vagy?

– Óvatos – felelte Valyn. – Feltűnik egy Koponyára Esküdt a Csont-hegységben, ameddig valaki eljuthat Rassamburból anélkül, hogy hajót bérelne, azt állítva, hogy a császárt jött megóvni, holott az egész világ tudja, hogy a Koponyára Esküdtek nem hűek egyetlen államhoz, királysághoz vagy hitvalláshoz sem, csak a saját beteges halálhitükhöz.

– Beteges – ismételte a nő, és mosolyra rándult a szája sarka. – Beteges. Milyen kíméletlen! Vannak Ananshaelnek olyan papjai és papnői, akik már a szavaidért megölnének. – Kését elgondolkozva a tenyeréhez ütögette. – Érdekel, hogy a Kettraloktól kapott kiképzésed mit ér olyasvalaki ellen, aki ügyesebb, mint azok az ormótlan aedoliak?

Valyn a kettejük közti távolságot méregette. A nő nem mozdult, még csak arra sem vette a fáradságot, hogy felüljön, de egy gyors csuklómozdulattal egyenesen a mellébe hajíthatta a kését, és a Kettralnak nem voltak illúziói arról, hogy képes lenne-e a levegőben elkapni a tőrt. Az orgyilkos felől nem érezte a félelem szagát. Amit érzett… az arról árulkodott, hogy jól mulat.

– Engem az érdekel – mondta Valyn megőrizve higgadtságát, kordában tartva dühét –, hogy megértsem, miért vagy itt. Hogy megtudjam, ki bérelt fel egy Koponyára Esküdtet egy annuri császár védelmére.

A nő éberen, már-már lelkesen figyelte, mintha csak azt remélte volna, hogy a pengéiért nyúl, aztán vállat vont, fejét nekidöntötte a sziklának, és behunyta a szemét.

– Még nem találtad ki?

Valynnak sok ötlete volt, de egyiknek sem volt semmi értelme. A Koponyára Esküdtek orgyilkosok voltak, nem megmentők.

– Az apám – szólalt meg Kaden halkan. – Sanlitun fogadott fel téged.

Pyrre rámutatott, anélkül hogy kinyitotta volna a szemét.

– Nem is olyan reménytelen ez a ti újdonsült császárotok.

Valyn Kadenre nézett.

– Miért küldene apa egy Koponyára Esküdtet?

– Mert talán a ’Kent csókolta Aedoli Testőrségről kiderült, hogy tele van árulókkal és tökfilkókkal – jegyezte meg Gwenna. – Akiket azért küldött apád, hogy figyelmeztessenek téged, megölették magukat, míg akik Kadenért jöttek, azok őt akarták megölni.

– Van benne logika – vélekedett Kaden. – Egyfajta különös logika. Apánk nem tudta, ki vesz részt az összeesküvésben, így mindegyikünket más módon próbált megvédeni. A legmegbízhatóbb aedolijait hozzád küldte, de nyilván az egyikük elárulta a tervet. Nálam úgy döntött, olyanokat küld, akik semmilyen szinten nem érintettek a császárság politikájában.

Valyn lassan, hosszan fújta ki a levegőt. Ennek igenis volt értelme. Egyben elárulta, hogy mennyire kétségbeesett is lehetett Sanlitun. Hiszen végtére is a múltban a Koponyára Esküdteket az annuri császárok megölésére fogadták fel.

Megrázta a fejét.

– Nos, kicseszettül jó dolog, hogy bárki ellen harcolunk is, nem fogadta fel a saját bagázsát a Koponyára Esküdtek közül.

Pyrre ezen jót kuncogott.

– Dehogynem. Mit gondolsz, kik ölték meg azt a hajónyi aedolit, akiket azért küldtek, hogy figyelmeztessék Valynt?

Az említett nagy szemeket meresztett.

– Ti rohadékok mindkét oldalon harcoltok?

– Öld meg! – javasolta Gwenna. – Csak öljük meg, és zárjuk le a dolgot!

Az orgyilkos még csak a szemét sem nyitotta ki a fenyegetés hallatán.

– Mindig örülök, ha határozottan gondolkodó fiatal nőkkel találkozom – mondta. – Nem szívesen küldenélek az istenemhez csak azért, mert elhamarkodottan döntesz. És igen, amint arra rámutattatok, mi mindkét oldalon ott állunk, de csak azért, mert egy Ananshael-hívőnek ezek az oldalak nem számítanak. Vannak az élők, és vannak a holtak. Ha egy szerződésben valaki megöléséről van szó, valamint elég aranyról is, akkor elfogadjuk a szerződést, aminek megtartása a szent odaadás aktusa. Kötelességem Kadent Annurba kísérnem, még ha ez azzal is jár, hogy felnyitom más papok és papnők torkát menet közben.

– Ebben az esetben – közölte Kaden –, akkor a tervem számodra is a legjobb. Így gyorsabban visszaérek Annurba, ami azt jelenti, hogy a munkád hamarabb véget ér.

Pyrre figyelmeztetően emelte fel az ujját.

– Elméletben.

– Az orgyilkos lényegtelen – vágott közbe Tan.

– Az orgyilkos vitába száll ezzel a kijelentéssel – vágott vissza Pyrre –, és ismét rámutat, hogy ha nem akarod, hogy koravén ifjú vezéred átlépjen a titkos kapun, azt könnyen elkerülheted, ha meg sem mutatod neki a mondott kaput.

Tan egy pillanatig mintha komolyan fontolóra vette volna a felvetést, aztán megrázta a fejét.

– Bár az elméje olyan lomha, akár egy állaté, ő mégsem állat. Ha karámba zárnám, azzal csak az elkerülhetetlent késleltetném. Ezeket a döntéseket neki magának kell meghoznia.

– Én pedig türelmesen várom, hogy mindnyájan tervezgessetek – szólalt meg Valyn határozottan –, de legyen világos egyvalami: Kaden Annur császára. Ő az uralkodó itt és most, és ha még túl sokáig beszéltek „karámba zárásról” vagy „állatokról”, akkor vagy te – bökött az orgyilkosra – vagy te – bökött Tanra – egy vízmosás aljában végzitek holtan.

– Milyen temperamentumos – kezdte ismét a levegőbe dobálni kését Pyrre –, és milyen gyermeki!

Tan teljesen figyelmen kívül hagyta a figyelmeztetést, és Valyn nem először kapta azon magát, hogy a szerzetes múltján töri a fejét. Hogy Pyrre közömbösnek mutatkozott a Kettral-szárny iránt, az bizonyos mértékig érthető volt – a Koponyára Esküdtek állítólag maguk mögött hagynak minden halálfélelmet a beavatásuk során. A szerzetes viszont minden ízében egy nagy rejtély volt. A jelek szerint elpusztított egy csomó ijesztő csestriim lényt – Kaden ak’hanathnak hívta őket – az előző, harccal töltött napok során, de mivel Valyn még sosem látott egyetlen eleven példányt sem, nem tudta biztosan, mennyire lehetett ez nehéz. A szerzetes úgy hurcolta magával a lándzsáját, mint aki tudja, hogyan használja, de lehetetlen volt megmondani, hol tanulta. Talán azoknál az ishieneknél, akiket Kaden olyan lelkesen akart felkeresni.

– Igazából egyetlen kérdés van csak – szólalt meg a császár. – Az ishienek segíteni fognak nekem?

Tan mérlegelte a kérdést.

– Lehetséges.

– Akkor megyünk.

– Az is lehet, hogy nem.

– Miért? A csestriimek elleni háborújuk az enyém is.

– De az ő útjuk nem a tiéd.

Kaden mintha felelni akart volna, de aztán vett egy nagy levegőt, benntartotta egy darabig, majd lassan kifújta, miközben tekintete elidőzött a hegyek felett. Valyn részben sajnálta az öccsét. Ő éppen elég időt töltött azzal, hogy egyben tartsa nyakas szárnyát, így tudta, milyen bosszúsággal járnak az elszabotált parancsnok. Kadennek még rosszabb volt. Mert Valyn szárnya minden nehézség dacára legalább ugyanolyan fiatalokból és újoncokból állt, mint amilyen ő volt. Rampuri Tan azonban fivére oktatója volt, a tanára, egészen Ashk’lan pusztulásáig, és a szerzetessel gyürkőzni nem tűnt könnyebbnek, mint egy sziklát felvonszolni egy hegyre. Tan ugyanolyan közömbösnek látszott a császári cím iránt, mint Valyn katonai rangja és kiképzése iránt. Ha az idősebb szerzetes beadja a derekát, annak olyan okai lesznek, amelyeket ő sosem fog felfogni.

– Akkor mit javasolsz? – kérdezte Kaden, impozáns önmérsékletről téve tanúságot.

– Repíts el a kentához! – felelte Tan. – Felkeresem az ishieneket, megtanulom, amit tudnak, míg te a testvéreddel visszatérsz a fővárosba. Aztán mind találkozunk Annurban.

Kaden hallgatott. Olyan sokáig nézett el a nyugati hegycsúcsok felett, míg már Pyrre is felemelte a fejét, és résnyire nyitott szemhéjai között sandított rá. Tan is mozdulatlan maradt, és ő is nyugatra nézett. Mindenki hallgatott, de Valyn így is érezte a két szerzetes közti feszültséget, az akaratok csendes küzdelmét.

– Nem – mondta Kaden végül.

Pyrre a szemét forgatta, és feje visszahanyatlott a kőre. Tan nem mondott semmit.

– Nem fognak egyik helyről a másikra terelni, óva engem, míg mások az én csatáimat vívják – mondta Kaden. – A csestriimek megölték az apámat, megpróbáltak végezni velem és Valynnal. Ha vissza akarok vágni, ahhoz kell az, amit az ishienek tudnak. Mi több, találkoznom kell velük, hogy valamiféle szövetséget köthessünk. Ha meg akarnak bízni bennem, ahhoz előbb meg kell ismerniük.

Tan a fejét csóválta.

– A bizalmat nem könnyű kivívni annál a rendnél, amelyet egykor szolgáltam.

Kaden össze sem rezzent.

– És nálad? – kérdezte, felhúzva a szemöldökét. – Te bízol bennem? Elviszel a kentához, vagy hátra kell hagyjalak, míg Valynnal a Csontok felett repkedünk, hogy megtaláljuk?

A szerzetes álla megfeszült.

– Elviszlek oda – mondta végül.

– Jól van – szökkent talpra Valyn. Nem tetszett neki a terv, de legalább történt valami, végre legalább csinálnak valamit. Ez a rengeteg ücsörgés és beszélgetés egy helyre szegezte őket, megkönnyítette, hogy megtalálják és megtámadják őket. – Hova megyünk?

– Assaréba – felelte Tan.

Valyn erre a fejét rázta.

– Ami mi is… egy hegy? Egy folyó?

– Egy város.

– Sosem hallottam róla.

– Mert ősi – válaszolta Tan. – És sokáig veszélyes volt.

– És most?

– Most már halott.

HARMADIK FEJEZET

A szemei okozzák majd a halálát.

Adare ezzel teljes mértékig tisztában volt, ahogy magát tanulmányozta a teljes alakos tükörben, biztonságban szobái bezárt ajtaja mögött a Daruban. Miniszteri köntösét a szolgák durva gyapjúöltözékére cserélte, selyempapucsa helyett tartós utazócsizmát húzott, levette összes ezüstgyűrűjét és elefántcsont karperecét, szemhéjáról lemosta a szemfesték halvány nyomát, arcáról az okkerszínű festéket, letörölgette magáról a finom illatszert, ami tizenhárom éves kora óta a kedvence volt, és mindezt azért tette, hogy nyoma se maradjon Adarénak, a Malkeenian hercegnőnek, a pénzügyek miniszterének, mindezt abban a reményben, hogy senkivé és semmivé váljék.

Olyan, mintha megölném magam, borongott, ahogy szemügyre vette önnön tükörképét.

De a szemében a lángokat nem ölhette ki, azt a fényes tüzet, ami még akkor is mocorgott és lobogott, amikor mozdulatlanul állt. Igazságtalanságnak tűnt, hogy Intarra tekintetének terhét a vállára kell vennie, anélkül hogy bármi lehetősége lenne learatni ennek a jutalmát, mert annak ellenére, hogy három évvel hamarabb jött a világra az öccsénél, Adare soha nem fog a Csiszolatlan Trónon ülni. Az már Kaden helye volt. Nem számított, hogy a fivére nem volt itt, nem tudott semmit a császárság politikájáról, hogy egyetlen imát, egyetlen játékot sem ismert; mégis Kadenre ruházták az egész birodalmat. A szemében égő tűz ülteti testvérét az óriási kőszékbe, míg őt, Adarét a sajátjában lobogó láng csak megöli, még mielőtt a hét véget érne.

Esztelenségeket beszélsz, rótta meg magát Adare némán. Kaden éppúgy nem kérte a saját szemét, ahogy ő sem. És amennyire ő tudta, az apja életét kioltó összeesküvés itt nem ért véget. A világ végén a tudatlan szerzetesek között rekedt öccse szánalmasan könnyű célpont. Mostanra lehet, hogy ő is halott.

Az Aedoli Testőrség egy csapatteste hónapokkal korábban útnak indult, Tarik Adiv és Micijah Ut vezetésével. Akkor meglepődött a döntésen.

– Miért nem a Kettralokat küldjük? – kérdezte Ran il Tornját. Il Tornja mint kenarang, mint Annur legmagasabb rangú hadvezére, névlegesen egyszerre a Kettralok és az Aedoli Testőrség parancsnoka, egyben átmenetileg a régens is, volt a felelős azért, hogy megkeressék Kadent, és gondoskodjon az új császár sértetlen visszaérkezéséről a fővárosba. Egy csapat embert hajón küldeni furcsa választásnak rémlett, főleg egy olyan vezér részéről, aki hatalmas repülő sólymok egész fészkének parancsolt. – Egy Kettral-szárny oda-vissza megjárná az utat… mennyi is… másfél hét alatt? – kíváncsiskodott Adare. – Repülve sokkal gyorsabb az út, mint gyalog.

– Egyben sokkal veszélyesebb is – felelte a kenarang. – Főleg olyasvalakinek, aki sosem repült még madáron.

– Veszélyesebb, mint gyalogszerrel átkelni a Kanyartól északra elterülő vidéken? Az urghulok nem legeltetnek?

– Száz embert küldünk, miniszter – tette rá a vállára a kezét a férfi –, csupa aedolit, akiket az Első Pajzs és a mizran tanácsos együtt vezet. Jobb lesz ezt lassan és helyesen intézni.

Adare nem így döntött volna, de senki se kérte, hogy ő hozzon döntést, és akkor még fogalma sem volt róla, hogy maga il Tornja gyilkolta meg az apját. Ő, akárcsak mindenki más, IV. Uiniant, Intarra főpapját tette felelőssé Sanlitun haláláért, és csak hónapokkal később, amikor rájött az igazságra, gondolt vissza a beszélgetésre, és kavarodott fel a gyomrában a rettegés, mint az avas olaj. Talán azért nem küldött il Tornja Kettralokat Kaden után, mert nem tudott. Az összeesküvés nem terjedhetett ki mindenre. Ha a kenarang holtan akarta látni Adare öccsét, akkor azt a legkönnyebben valami ’Shael háta mögötti hegységben intézhette el, túl a császárság határán, és ha a Kettralok hűek maradtak a Csiszolatlan Trónhoz, a régensnek valaki mást kellett küldenie, egy olyan csapatot, akit meg tudott téveszteni vagy vesztegetni. Az, hogy az aedoliak, a rend, amely a Malkeenianok védelmére esküdött fel, a család ellen fordult, önmagában lehetetlennek tűnt, de hát annak tűnt az apja halála is, márpedig halott volt. A saját szemével látta a testét a sírboltban heverni.

A tények makacsnak bizonyultak. Il Tornja gyilkolta meg Sanlitunt. Ő volt az, aki Utot és Adivot Kaden után küldte. Ha egy nagyobb összeesküvésben vettek részt, akkor az öccse is meghalt, míg ő, Adare sértetlen maradt, senki nem bántotta, látszólag biztonságban elrekkentették kényelmes termeiben a Hajnalpalotában, ahol a jelentéktelensége óvta meg. A császárokat érdemes volt meggyilkolni, de a jelek szerint a lányaik vagy lánytestvéreik biztonságban voltak.

Csakhogy nem volt biztonságban. Nem igazán.

A szeme arra a vaskos kötetre tévedt, amely atyja egyetlen hagyatéka volt. Yenten ormótlan műve, Az atmanok története. Már elégette a belerejtett üzenetet, a velős figyelmeztetést, amelyben Sanlitun Ran il Tornját, Annur legnagyobb hadvezérét vádolta meg a megölésével, de valamilyen okból a könyvet megtartotta. Kellően komor olvasmány volt, 841 oldalon át taglalta a jóval az annuriak előtt Eridroát uraló megcsapoló nagyurak történelmét, akik aztán megőrültek, és úgy tépték szét a birodalmukat, mint egy vizes térképet.

Én is erre készülök? – tűnődött Adare.

Vagy egy tucat tervet végiggondolt, és mindet el is vetette, egy kivételével. A csel, amely mellett végül döntött, több mint kockázatos volt, veszéllyel és rengeteg bizonytalansággal megtűzdelve, és már vagy századszor gondolt arra, hogy nem megy, inkább feladja őrült tervét, tartja a száját, folytatja miniszteri teendőit, és megtesz minden tőle telhetőt, hogy elfelejtse apja utolsó figyelmeztetését. Soha nem hagyta még el a Hajnalpalotát az aedoliak kísérete nélkül, soha még egyetlen mérföldet sem tett meg a saját lábán, soha nem alkudott a vacsora vagy szoba árából egy országút menti fogadóban. Viszont, ha marad, az azt jelenti, hogy visszatér a férfihoz, vissza il Tornjához, és mindennap mímeli a szerelmet, amit az igazság kiderülése előtt érzett.

A gondolat, hogy visszatérjen a férfi termeibe, az ágyába, szülte meg a döntést. A rémisztő felfedezést követően vagy egy hétig kerülte, előbb betegséget színlelve, majd arra hivatkozott, hogy miniszteri teendői foglalják le. A pénzügyek főminiszteri posztja, ahova apja nevezte ki végakaratában, egy-két napig hihető módon fedezheti, de nem kerülhette el il Tornját örökké anélkül, hogy gyanút keltene. A férfi már így is kétszer kereste, és mindkétszer hátrahagyott egy csokor szűzvirágot, mellé pedig szögletes, határozott kézírásával írt cetlit. Remélte, hogy Adare láza hamarosan lemegy. Mert szüksége volt a tanácsára. Hiányzott neki, hogy simogathassa puha bőrét. Selymes bőrét, ahogy az a rohadék írta. Egy hónapja már a szavaktól is elpirult volna. Most csak ökölbe szorította az ujjait, és csak nagy nehezen nyitotta őket szét újra, amikor észrevette a tükörben, mit csinál. Még az olyan jelentéktelen dolog is, mint egy kifehéredett kézfej, felkeltheti mások figyelmét.

Vagy századszor húzta elő ruhája zsebéből a keskeny muszlincsíkot. Egyedül ezt és egy kis erszény pénzt vihetett magával; minden más feltűnő lenne, amikor elhagyja a palotát. A többit, amire szüksége volt – málha, zarándokköntös, étel – az egyik annuri piacon kell megvásárolnia. Feltéve, ha megtalálja a megfelelő bódét. Feltéve, ha az alku során nem bukik le rögtön. Erőtlen nevetés hagyta el a száját a helyzet abszurditása miatt: ő volt az annuri pénzügyminiszter, több százezer arany napkorong ment át a hivatalán minden héten, de ő még egy szilvát sem vehetett magának.

– Most vagy soha – dünnyögte, és a muszlint kétszer átkötötte a szemén, szorosan meghúzva a tarkóján. A szemkötőn át a világ mintha meglágyult volna, legalábbis a szélén, mintha csak sűrű óceáni ködöt fújt volna a szél nyugatra a Tört-öböl felől, és az átszivárgott volna a spalettákon. De ugyanolyan jól látott, noha nem a saját látása aggasztotta. A kelme célja az volt, hogy elrejtse szemének perzselő tüzét. Azt már tudta, hogy beválik. Már vagy tucatszor kipróbálta, nappal és éjszaka is, minden lehetséges szögből szemügyre véve az arcát, azt a villanást keresve, ami a halálát okozná, egészen addig, míg végül már a szeme is belesajdult. Nappal tökéletesen működött, de éjszaka, amikor a lámpákat kioltották, ha egyenesen saját szemébe nézett, látta íriszének halvány izzását. Talán, ha csak…

Bosszús horkantással tépte le magáról a szövetet.

– Az időt húzod – rótta meg magát, hangosan kimondva a szavakat, hogy a hangjával cselekvésre sarkallja magát. – Riadt kislány vagy, és húzod az időt. Ezért gondolják a tanács vén keselyűi, hogy túl gyenge vagy a posztodhoz. Ez az, amit most éppen csinálsz. Apa szégyellné magát. Most dugd vissza azt a ’Shall szülte kelmét a zsebedbe, hagyd abba önmagad pocskondiázását a tükörben, és sétálj ki az ajtón!

Nem mintha ez olyan könnyű lett volna. A külső ajtón túl várt Fulton és Birch. A két aedoli vigyázott rá minden délelőtt, mióta tízéves lett, jelenlétükre olyan biztosan lehetett számítani, mint magának a palotának a falaira. Mindig megnyugtatónak találta őket, két kődarabnak az annuri politika változó áramlataiban; most azonban aggasztotta, hogy még azelőtt tönkretehetik a tervét, hogy az igazán mozgásba lendülne.

Nem volt oka nem bízni bennük, mi több, sokáig és gondosan töprengett azon, hogy bizalmába avassa-e ezt a kettőt, megkérje őket, tartsanak vele, amikor elmenekül. Kardjuk sokkal biztonságosabbá tenné a hosszú utat, és nagyon szívesen látna ismerős arcokat. Úgy gondolta, bízhat bennük, de il Tornjában is megbízott, pedig ő ölte meg az apját. Fulton és Birch felesküdtek, hogy megvédik őt, de ugyanígy tettek azok is, akik keletre mentek Kadenért, és noha már hónapokkal ezelőtt útra keltek, mégsem hallott senki semmit az öccséről.

Ne szólj róla senkinek! – emlékeztette magát, ahogy kitárta az ajtót. Ne szólj róla senkinek, és járd a magad útját! Legalább nem öleti meg őket azzal, ha az egész terve összeomlik.

A két katona mereven bólintott, amikor kilépett az ajtón.

– Új öltözék, miniszter asszony? – kérdezte Fulton, és összehúzta a szemét a durva gyapjú láttán.

– Megértem, hogy látni sem akarod azokat a miniszteri köntösöket – tette hozzá Birch vigyorogva –, de azt hittem, megengedhetsz magadnak valamivel stílusosabb ruhát is.

Birch volt a fiatalabb kettejük közül, egzotikus szőke hajával és szögletes állával a férfiasság és katonásság nyalka példája. Bőre majdnem olyan sápadt volt, mint az urghuloké, de Adare rengeteg csontfehér északit látott, főleg minisztereket és hivatalnokokat, jönni-menni a Hajnalpalotában. Nem mintha bárki is összetéveszthette volna Birchet egy miniszterrel. A férfi csodálatos testfelépítéssel büszkélkedhetett, mintha az Istenek Útját szegélyező egyik szobor lett volna. Még a fogsora is tökéletes volt, egy művész modellként is használhatta volna.

Fulton idősebb volt a társánál, alacsonyabb és rútabb, de a palota népe azt suttogta, hogy ő a halálosabb, és noha Birch lehet, hogy hetykébb és szókimondóbb volt Adare közelében – ezt a bizalmaskodást azokkal az évekkel érdemelte ki, amióta a lányt kísérgette –, de ösztönösen meghajolt az idősebb férfi akarata előtt.

– Elhagyom a vörös falakat – felelte Adare –, és nem akarom, hogy észrevegyenek.

Fulton a homlokát ráncolta.

– Bárcsak korábban értesítettél volna, miniszter! Akkor teljes őrséget adtam volna melléd, páncélban, mindenre készen.

Adare megrázta a fejét.

– Ti ketten vagytok a teljes őrségem, legalábbis mára. Az Alsópiacra kell mennem, hogy ellenőrizzem a minisztériumnak eladott szálselymet, és mint mondtam, nem akarom, hogy észrevegyenek.

– A Testőrséget tapintatra is kiképzik – felelte Fulton. – Nem vonjuk magunkra szükségtelenül a figyelmet.

– Fél tucat teljes vértet viselő, pallost lóbáló ember? – húzta fel válaszul a szemöldökét Adare. – Sosem kételkedtem a tapintatodban, Fulton, de úgy olvadsz be Annur jó népe közé, mint az oroszlán a házimacskák közé.

– Ígérjük, hogy dorombolunk – kacsintott rá Birch.

– Egy pillanatot kérek csak, hogy egy szolgát küldjek a barakkba – mondta most Fulton, mintha a dolog máris el lenne intézve. – Mire a kapunál leszel, várni fog egy teljes, útra kész osztag. Utasítom őket, hogy vegyenek köpenyt a vértjük fölé.

– Nem – felelte Adare. A szó merevebben csengett, mint ahogy eredetileg szánta, de minden ezen állt vagy bukott. Éppen elég lesz leráznia Fultont és Birchet. Ha sikerül egy egész osztagot magukkal hozniuk, a férfiak gyűrűjében fog utazni, és olyan lesz, mint a hálóba akadt hal. – Megértem, hogy csak a biztonságomat nézitek – folytatta, és igyekezett az előbbi nyerseséget békülékenyebb hangnemmel kiegyensúlyozni –, de a maga leplezetlen valójában kell látnom, hogy mi történik az Alsópiacon. Ha az árusok megtudják, hogy jövök, az összes tiltott portéka eltűnik, mire odaérek. Csak egy csomó becsületes annuri kalmárt fogunk találni, akik nem kínálnak semmi izgalmasabbat mandulánál és ajtóvasalásnál.

– Küldj valaki mást! – ellenkezett Fulton, karját összefonva. – Egy egész minisztériumnak parancsolsz. Küldj egy írnokot! Küldj egy írástudót!

– Már küldtem írástudókat. Küldtem írnokokat. De ennek a munkának vannak olyan részei, amelyeket magamnak kell elvégeznem.

Fulton álla megfeszült.

– Nem kell, hogy emlékeztesselek, miniszter, miszerint a város nyugtalan.

– Annur a világ legnagyobb birodalmának legnagyobb városa – csattant fel Adare. – Így mindig nyugtalan.

– De nem így, mint most – felelte az aedoli. – A papot, aki meggyilkolta atyádat, ezrek, tízezrek szerették. Te leleplezted, elrendezted a halálát, majd ezután kierőszakoltál egy sor egyezményt, ami megbénította mind az egyházát, mind a vallását.

– A nép nem így látja.

A férfi bólintott.

– Sokan talán nem, de a sok nem jelent mindenkit. A Láng Fiai…

– Mind eltűntek. Feloszlattam a katonai rendet.

– A feloszlatott katonák nem tűnnek csak úgy el – felelte Fulton komoran. – A tudásuk megmarad, akárcsak a hűségük és a pengéjük.

Adare most vette csak észre, hogy ökölbe szorította a kezét. Az aedoli saját titkolt reményének adott hangot – hogy a Láng Fiai odakint vannak, újjáalakulnak, és hogy megőrizték pengéiket. A nappal vakító fényénél a terve őrültségnek tűnt. A Láng Fiai gyűlölték azért, amit tett mind az egyházukkal, mind a rendjükkel. Amikor Adare egyedül, védtelenül megjelenik a déli Olon városában, valószínűleg előbb fogják megégetni, mint meghallgatni, mégsem látott más kiutat.

Ha szembe akar szállni il Tornjával, szüksége lesz egy saját haderőre, egy jól képzett katonai gépezetre. A délről érkező híresztelések szerint a Fiak újjászerveződnek. Az ottani haderő rejtőzködött – de ott volt. Ami pedig a hűségüket illeti… nos, a hűség formálható. Vagy legalábbis kétségbeesetten ebben reménykedett. Mindenesetre felesleges volt még ezen aggódnia. Vagy várhatott a termeiben, mint egy elkényeztetett házi macska, vagy felragadhatta az egyetlen fegyvert, amije volt, és remélhette, hogy a penge nem vágja ketté a kezét.

– Azt fogom tenni, amit tennem kell – vitt Adare némi élt a hangjába. – Minden reggel egy rabszolgát szoktatok küldeni az ajtómhoz, hogy őrizze? Nem, ti magatok jöttök. Egy rabszolga ki tudja fényesíteni a páncélotokat, de a kötelességetek lényegét csak ti hajthatjátok végre.

– Az igazság az – szólalt meg Birch –, hogy ez a makacs kecske maga fényesíti a páncélját.

– Ki fogunk menni – folytatta Adare. – Csak mi hárman. Minden hitemet belétek vetem, hogy megóvtok, főleg, mivel senki nem fogja tudni, hogy ki vagyok. Hozhatjátok a pengéiteket, és viselhetitek a vérteteket, de vegyetek fölé valamit, mondjuk egy utazóköpenyt, és a Testőrség egyetlen ’Kent csókolta jelvényét sem tűzhetitek ki rá. Találkozunk az Alsó-kapunál a következő gongütéskor.

*   *   *

Adare hosszan kifújta a levegőt, amikor áthaladt a kapurács alatt, átsétált az árkon átívelő fahídon, és kisurrant a kinti őrök mellett az ottani forgatagba.

Megkockáztatott egy hátravetett pillantást, de még ekkor sem tudta biztosan, hogy így akarta-e ellenőrizni, feltűnt-e valakinek a szökése, vagy mert lopva még egy utolsó pillantást akart vetni az otthonára, az erődre, amely több mint két évtizeden át óvta. Belülről nehéz volt felmérni a Hajnalpalota méretét: a kecses csarnokok, alacsony templomok, a zegzugos kertek miatt senki nem láthatott a helyből egy szeletnél többet. Még a központi tér is, amelyet úgy építettek meg, hogy ötezer katona elférjen rajta vigyázzállásban, csak az egész egy apró töredékét adta. Csak kívülről lehetett megítélni a palota valódi nagyságát.

Vörös, vérsötét falak nyújtóztak mindkét irányba. Az őrtornyokat és a lőréseket leszámítva, amelyek meg-megszakították, inkább a világ valami ősi képződményének tűnt, és nem emberi kéz művének – egy tizenöt méter magasra emelkedő meredek sziklafal: áthatolhatatlan és engesztelhetetlen. Még őrök nélkül is komoly gondot okozna minden ellenségnek, mégsem a vörös falak vonzották magukra a tekintetet, hanem a rengeteg kecses torony: a Jázmindárda és a Fehér, Yvonne Tornya és a Daru, a Lebegő Csarnok, mind-mind oly fenséges, hogy egy király szállása is lehetett volna bármelyik. Egy másik városban egyetlen ilyen torony uralta volna már a látóhatárt, de Annurban, a Hajnalpalotában utólagos gondolatnak, furcsaságnak, valami ráérős építész szeszélyének tűntek. A szem mindig átsiklott rajtuk, hogy mögéjük és föléjük nézzen, végigkúszva Intarra Lándzsájának hihetetlen magasságán.

Adare még a Hajnalpalotában eltöltött húsz év után is elképedt a központi torony méretein. Részben a magassága miatt. Az oszlop olyan magasra nyúlt, hogy úgy tűnt, magát a firmamentumot döfi át, hogy az ég kékjét karcolja. A Lándzsa megmászása felemésztette az egész délelőttöt, még ha az ember pirkadat előtt indult is neki, és a letűnt években ismertek olyan öregedő annuri császárokat, akiknek napokig tartott az út, és az építményben aludtak az erre kialakított állomásokon.

Ezeket az állomásokat később építették a toronyhoz. Odabent minden – a lépcsők, a szintek, a belső termek – később, az emberi ügyesség diadalaként került a toronyba, amely akkor épült, amikor az ember még gondolat sem volt. Csak a falak voltak eredetiek, amelyeket abból a tiszta és ragyogó anyagból véstek, vágtak vagy kovácsoltak, amely olyan volt, mint a téli jég, sima, mint az üveg, erősebb, mint a megmunkált acél. A benti termekből az ember gond nélkül látott át a falakon, megfigyelhette Annur utcáit és épületeit, és elláthatott jóval tovább is, túl a Tört-öblön, nyugaton pedig a Kísértet-tengerig. Az emberek a birodalom másik végéből, határain túlról is elutaztak ide csak azért, hogy tátott szájjal bámulhassák meg ezt a nagyszerű, szikrázó tűt. Ugyanúgy, mint a légiók vagy a flotta, a Hajnalpalota szívéből kiemelkedő Intarra Lándzsája az annuriak hatalmának megkerülhetetlenségét hirdette.

És mindez alig pár száz lépésre áll innen, tűnődött Adare, ahogy ismét hátat fordított a palotának.

Körülötte, szó szerint a palota makulátlanul tisztán tartott falainak árnyékában, borkimérések és bordélyok hosszú sora kucorgott, egymásnak dőlő tíkfa viskók – falukon több volt a lyuk, mint fa –, megvetemedett ajtókkal, és ernyedten lógó, vacak rongyokkal lefedett ablakokkal. Szembeötlő volt a különbség a szomszédsággal, de megvolt a maga logikája: a Malkeenianok fenntartották maguknak a jogot, hogy az árkon túl ötven lépésig mindent letaroljanak, ha támadás érné a várost. Évszázadok óta nem került sor ilyen támadásra, de azok a polgárok, akik elég gazdagok voltak ahhoz, hogy szép otthont akarjanak maguknak, kellően óvatosak voltak, hogy azokat máshol húzzák fel, elég messze a palotától ahhoz, hogy egyetlen reszkető császár se gyújtsa fel azt a birodalom biztonságának nevében. Így a palotához való közelségük dacára a most Adarét körülvevő utcák és sikátorok hangosak voltak, és a szegénység, a megégés határáig sütött olcsó disznóhús, az avas főzőolaj, a garnélakrém és kurkuma, valamint a tenger mindent belengő sós szagát árasztották.

A múltban, ahogy az rangjához illett, Adare mindig a Császár-kapun hagyta el a palotát, amely nyugatra nyílt, az Istenek Útjára, és most egy pillanatra megállt, hogy tájékozódjon, és megpróbáljon eligazodni a körülötte nyüzsgő sokadalomban. Riadtan vette észre, hogy egy férfi tart felé, egy utcai árus: a nyakában fatál lógott, benne valamiféle megfeketedett hús, a csíkokra vágott szalagok szenesen fityegtek az apró nyársakon. Még éppen csak belekezdett a szövegébe, amikor Fulton lépett elő, megrázta őszes fejét, és odamorgott valamit, de olyan röviden, hogy Adare nem igazán tudta kivenni. Az árus habozott, vetett egy pillantást az aedoli köpönyegét kinyomó penge markolatára, majd ráköpött a ragyás utcakőre, és távozott, máris leszólítva egy másik ügyfelet. Birch egy pillanattal később csatlakozott társához.

– A Sírokon át megyünk? – kérdezte. – Vagy a csatorna mentén?

– A Sírok biztonságosabb lenne – felelte Fulton, és célzatosan Adaréra nézett. – Nincs tömeg, kevesebb arra a csavargó.

A kerület közvetlenül nyugatra terült el, meredeken emelkedve a dombtetőig, amely egykor, mint ahogy a neve is sejteni engedte, teljes mértékben temetkezési célokat szolgált. Ahogy azonban a város nőtt, és a föld egyre értékesebb lett, a tehetős kalmárok és kézművesek, akik a Szürkepiacon vagy az Istenek Útja mentén kínálták áruikat, lassan benépesítették a területet, a temetők között építkezve, míg végül az egész domb kripták és nyílt földdarabok foltjaiból állt, amit kúriák sora tört meg. Innen remek kilátás nyílt a Hajnalpalotára és az azon túli kikötőre.

– A Sírokon át hosszabb lenne az út – mondta Adare határozottan. Átjutott ugyan a vörös falakon, de árnyékuk még mindig rávetült, ő pedig szeretett volna messze kerülni onnét, ténylegesen elmerülni a város labirintusában, méghozzá gyorsan. Mivel nem akarta magát elárulni az aedoliak előtt, még nem kötötte fel a szemkötőt, inkább jó mélyen az arcába húzta csuklyáját, elrejtve vonásait és szemét. A gyengécske álcától türelmetlen és ideges lett. – Ha el akarjuk érni az Alsópiacot, és még a déli gongütés előtt vissza is akarunk érni, akkor a csatorna felé kell mennünk. Az viszonylag egyenes. És lapos. Már jártam korábban a csatornánál.

– Mindig egy teljes testőrosztaggal – mutatott rá Fulton. Miközben beszélgettek, szeme akkor is folyamatosan a tömeget fürkészte, jobbja pedig sosem távolodott el messze a kardjától.

– Minél tovább vitatkozunk itt – vágott vissza Adare –, annál tovább leszek távol a palotától.

– És itt olyanok vagyunk, mint a vízen ülő kacsák – tette hozzá Birch, akinek hangjából minden évődés eltűnt. – Te döntesz, Fulton, de én inkább haladnék, mint álldogálnék.

Az idősebb aedoli morgott valamit érthetetlent, sokáig szúrósan meredt a nyugat felé kígyózó csatornára, aztán mogorván bólintott.

– Menjünk át a hídon! A déli parton kisebb a forgalom. – Azzal a lánytól balra és hátrébb el is helyezkedett, míg Birch pár lépésre tőle jobbra lépkedett, Adare és a csatorna között, míg át nem értek a kőíven a túlpartra.

A csatorna, akárcsak a másik két tucat, amely áttekergőzött a városon, éppannyira volt út, mint a tényleges utcák. Zsúfolásig megtöltötték a különféle járművek: apró, kerek gyékénycsónakok, bárkák, karcsú kígyóhajók; a legtöbbet vesszőből font kosarakkal vagy nyitott hordókkal rakták meg, többségük a parton lévőknek kínálgatta portékáit, hosszúnyelű kosarakban véve át a pénzt és adva át az árut – gyümölcsöt vagy halat, tát vagy virágot. Mindkét parton hemzsegtek az emberek, áthajoltak az alacsony kőkorlátokon, és kiabálva adták le rendeléseiket a csónakosoknak. Időről időre valami a vízbe pottyant, és ilyenkor a parton didergő félmeztelen utcakölykök a vízbe vetették magukat, ádázul versengve, hogy ki szerezze vissza a lemerülő árut.

Most, hogy nem volt ott egy tucat testőr, hogy utat nyisson előtte, a séta tovább tartott, mint ahogyan Adare emlékezett rá. Bár magasabb volt a legtöbb nőnél, majdnem felérte Birchet, nem volt elég erős testalkata, hogy át tudjon nyomakodni a testek tengerén. Fulton láthatóan minden egyes lépéssel egyre feszültebb lett, egyre éberebb, és Adaréra is kezdett rátörni az idegesség: a megkönnyebbülést, hogy kicsusszant a vörös falak fojtogató csapdájából, felváltotta a mindenfelé tolongó izzadó testek szüntelen nyomása, a lökdösődés, kiabálás, az ezernyi hang dübörgése.

Mire átjutottak a Teknőre néző, viszonylag nyugalmas, széles térre, Adare érezte, hogy veríték csorog le a hátán. A levegő bennrekedt a mellkasában, és most egy hosszú, szaggatott sóhaj kíséretében fújta ki. Összevetve a csatorna mellett húzódó sikátorokkal, a tér széles volt, és viszonylag üres, noha a kőkockák széles sávját csoportokba gyűlt férfiak és nők töltötték meg. Már nem csak kétlábnyira látott el. Tudott mozogni, lélegezni. Hogy miként sikerült volna idáig jutnia Fulton és Birch nélkül, arról fogalma sem volt.

Nos, jobb lesz, ha mihamarabb kitalálod, gondolta. Mert nem viheted őket magaddal.

Kinézett a Teknőre, arra a széles medencére, amelyben az Atman-csatorna végződött több száz mérföld után, és fél tucat kisebb kanálisra ágazott szét, amelyeken át a víz és a csónakok a város különféle negyedeibe eljuthattak. Több tucat keskeny, hosszú gerincű hajó ringatózott horgonyon, áruikat kisebb tutajokra vagy fel-alá bukdácsoló hordócsónakokra rakodták, majd rakterüket másféle árukkal töltötték fel a déli visszaútra, Olonba vagy a Baku-tóhoz.

Adare egy pillanatra megállt, szemügyre vette a lélekvesztőket. Az útja sokkal egyszerűbb lenne, ha választhatna egy ilyet, felszállhatna a fedélzetre, a kapitánynak kifizetné az étkezés és egy fényűző kabin árát, majd a déli utat azzal töltené, hogy elpróbálja, milyen lesz a találkozása a titokban ismét egyesült Láng Fiaival és rejtőzködő vezérükkel, Vestan Ameredaddal. Sok tekintetben egy hajó biztonságosabb lenne számára, mint megkockáztatni a hosszú utat gyalogszerrel – nem lennének fürkésző tekintetek, sem haramiák, szinte egyetlen emberrel sem kellene beszélgetnie. Csábító volt a lehetőség… Csábító és szörnyen ostoba.

Adare még ilyen távolságból is kiszúrta az adófelügyelőket merev egyenruhájukban, saját minisztériumának tagjait, amint fel s alá sétálgattak a rakpartokon, a kirakodott hordókat és bálákat ellenőrizve. Elég messze állt tőlük ahhoz, hogy véletlenül se fedezhessék fel, de azért még jobban az arcába húzta a csuklyát. Ran egy napon belül rájön, hogy szelíd kis ölebe eltűnt, és amikor a férfi utánaered, azzal számol majd, hogy Adare úgy gondolkozik, mint egy elkényeztetett hercegnő. Másnap reggelre a kenarang kegyencei ellepik a legdrágább fogadókat és vendégházakat a városban. Kifaggatják a hajóskapitányokat a kikötőben, és a Teknőben is mindenfelé kérdezősködni fognak egy fiatal nő után, akinek bőven akadt pénze a zsebében, és aki rejtegette a szemét.

Adare válla megfeszült a gondolatra, hogy il Tornja több száz embere fogja átfésülni a várost érte, és majdnem felvisított, amikor Fulton közelebb lépett, és erősen megragadta a könyökét.

– Ne nézz hátra, miniszter! – szólt oda neki az aedoli halkan. – Követnek minket. – Társára pillantott. – Birch, a második pontra helyezkedj, és tartsd szemmel az északkeleti szakaszt!

Adare már kezdett megfordulni, de Fulton sietve előrerángatta.

– Ne. Nézz. Oda! – sziszegte.

A félelem apró tövisei birizgálták Adare bőrét.

– Biztos vagy benne? – kérdezte. – Ki az?

– Igen, biztos, és nem tudom. Két magas férfi. Most mentek be egy taboltba.

Adare ahelyett, hogy hátralesett volna, inkább a körülötte mozgó és zsizsegő tömeget figyelte. Fogalma sem volt, Fulton hogyan tudott kiszúrni két arcot ebben a káoszban. A széles téren több ezren lehettek – meztelen felsőtestű, rakományuk alatt szinte kétrét görnyedő hordárok; élénk színű selymekbe öltözött, szószátyár nők, akik a Síroktól jöttek, hogy a legújabb portékákat még azelőtt beszerezzék, hogy azok eljutnának a piacokra; a szökőkutak mellett hason csúszó koldusok; a közönyös vízibivalyokat a sokadalmon átterelő, széles szalmakalapot viselő kocsisok. Egy fél annuri légió követhette volna őket a tömegben, de Adare talán azt sem vette volna észre.

– Több száz ember halad nyugatnak a csatorna mentén – suttogta Adare. – Ez a legzsúfoltabb óra a Teknőnél. Nem azt jelenti, hogy mindenki minket követ.

– Minden tiszteletem a tiéd, miniszter – felelte Fulton, aki lopva délnek terelgette, a széles térről kivezető egyik kisebb utca felé –, de van, amihez te értesz, és van, amihez én.

– Hova megyünk? – kérdezte Adare, és az aedoli utasításával dacolva megkockáztatott egy pillantást a válla felett. Birch vagy egytucatnyi lépésre lemaradt, kisfiús arcára komolyság telepedett, ahogy a boltok kirakatai előtti szakaszt pásztázta. – Délnek tartottunk, nem nyugatnak.

– Már nem megyünk az Alsópiacra. Nem biztonságos.

Adare vett egy nagy levegőt. Egész terve azon állt, hogy nyugatnak indul, át a széles téren, majd az Atman-csatornát átszelő nagy hídon. Az, hogy valaki megláthatta, amikor elhagyta a Hajnalpalotát, hogy már most követhették a város utcáin, csak fokozta a sietségét.

– Nos, ha valaki tényleg követ, akkor tovább kell mennünk – mondta. – Az Alsópiacon lerázhatjuk őket.

Fulton rámeredt.

– Az Alsópiac az orgyilkosok álma: állandó a nyüzsgés, rettenetes a láthatóság, és akkora a lárma, hogy saját szavadat se hallod. Eleve nem akartam, hogy odamenj, miniszter, és most már biztosan nem is fogsz. Elmozdíthatsz a helyemről, miután visszatértünk a palotába. Ha akarod, megfoszthatsz a kardomtól, de amíg vissza nem érünk, amíg vissza nem jutsz, az én feladatom megóvni téged, és szándékomban áll elvégezni ezt a feladatot. – Még erősebben szorította a lány könyökét. – Menj tovább! De ne fuss!

A férfi a válla felett Birchre nézett, aki egy sor kézjelet mutatott, túl gyorsan ahhoz, hogy Adare követni tudja. A fiatalabb aedoli komornak tűnt, és Fulton kurtán bólintott, miközben a legközelebbi utca felé terelte a lányt.

– Hova megyünk? – sziszegte Adare újra. Lehetetlenség volt visszatérni a Hajnalpalotába. Il Tornja meg fogja tudni, hogy elment, és hogy milyen furcsa körülmények között távozott. Meg fogja tudni, hogy álruhában volt, hogy ragaszkodott a lehető legcsekélyebb testőrséghez, és a kenarang válaszokat akar majd, amire ő nem igazán volt felkészülve. De még ha valamilyen csoda folytán Adarénak sikerült is volna titokban tartania félbeszakadt utazását, az aedoliak soha többé nem hagynák, hogy teljes kíséret nélkül hagyja el a vörös falakat. – Hova viszel? – kérdezte követelőzőn, és tompán érezte, hogy hangjába páni félelem lopózik.

– Biztonságos helyre – felelte Fulton. – Egy közeli bolthoz.

– Egy ’Kent csókolta boltban csapdába fogunk esni.

– Ebben nem. Mert ez a miénk. Mi működtetjük. Nyúlüregnek hívjuk – pont ilyen helyzetekre van.

A tömegből egy árus lépett elébük. Kövér, barátságos férfi volt, aki foghíjas vigyort vetett rájuk, miközben az oldalán lógó, dudorodó szövetzsákba nyúlt.

– Tűzgyümölcsöt, hölgyem? Frissen szedték a siai gyümölcsösökben, és olyan zamatosak, mint egy csók…

Mielőtt átnyújthatta volna a szóban forgó gyümölcsöt, Fulton előlépett. Az aedoli nem rántotta elő a pengéjét, de nem is kellett. Az ökle az árus puha torkába csapódott, mire a férfi összerogyott. Adare elszörnyedve hőkölt hátra.

– Csak megpróbált eladni valamit nekem – tiltakozott.

A gyümölcsárus az oldalára gördült, és sípoló hörgés hagyta el a légcsövét. Fájdalom és páni félelem honolt a szemében, ahogy megpróbálta elvonszolni magát a könyökén. Az aedoli még csak egy pillantást sem pazarolt rá.

– Nem az ő életének a megvédésére esküdtem fel. Kevesen vagyunk, és messze a vörös falaktól. Menj tovább!

Mögöttük Birch újabb jeleket adott egyik kezével, míg a másikat a kardmarkolatán tartotta. Adare érezte, hogy a levegő összegyűlik a mellkasában, a gyomra felfordul. Csapdába esett az egymillió lelket számláló városban. Fulton könyökét fogó erős marka gondoskodott erről. Amint kijutnak a térről, nem lesz kiút sem előre, sem hátra, nem lesz hova menekülni. Az aedoliak csak őt próbálták megóvni, de…

Rámeredt Fultonra, annak ősz szőrzetű arcára. Mi van akkor, ha nem is próbálják megóvni? Távol az ismerős szemektől, az aedoliak bevonszolhatják egy ódon sikátorba, és bevégezhetik a munkát. Megtorpant. Megpróbáltak a palotában tartani, emlékeztette egy hang a fejében, de a füle csengett, Birch pedig odakiáltott valamit, és ügetésre gyorsította lépteit, miközben integetett nekik, induljanak.

Most kell megtennem, döbbent rá. Akár ártatlanok voltak az aedoliak, akár nem, még ha tényleg követte is őket valaki, a visszatérés a felfedeztetést jelentette, a felfedeztetés pedig a bukást.

Az apám halott, idézte fel magában, és én vagyok az utolsó pengéje. Ekkor, minden erejét egy mozdulatba sűrítve, kitépte magát.

Meglepetés torzította el Fulton vonásait.

– Miniszter… – kezdte, de mielőtt befejezhette volna, Adare már meg is fordult, és nyugatnak iramodott, a tér mélye felé, a Teknőbe ömlő csatorna irányába. Át kellett jutnia a csatornán átívelő hídon, majd eljutnia a nyugatra folyó keskeny kanálishoz. Csak pár száz lépés, gondolta, miközben talpa a széles köveken csattogott. Csak pár száz lépés, és biztonságban lesz.

– Birch! – bömbölte az aedoli. A fiatalabb testőr erre megpördült, kinyújtotta a karját, hogy megállítsa, de ő is túl lassúnak bizonyult, és egy pillanatra tétovázott meghökkenésében a lány szökését látva.

Adare lebukott bal kéz felé, érezte, hogy öltözékének szövete a két lába közé tekeredik, és egy pillanatra megbotlott, a széles utcakövek felé dőlt. Kezét kinyújtva állította meg az esést, amitől fájdalom hasított a hüvelykujjába és a csuklójába, pár lépést tántorogva tett meg, aztán hallva maga mögött Birch átkozódását, ismét futásnak eredt, az álnok ruhát a térde fölé rántva.

Férfiak és nők álltak meg, hogy rámeredjenek, ahogy elszaladt mellettük, egyik arc a másik után ugrott elé, egy sor mozdulatlan portréként: egy megriadt gyermek tágra nyílt, barna szemekkel; egy hosszú kampót markoló csatornamunkás, akinek fél arcát egy csúf heg torzította el; egy szőke edishi, akinek befont szakálla a melléig lógott. Az emberek mutogatni, kiabálni kezdtek. Néhány gyerek még futni is kezdett utána, azt kurjongatva, hogy „hercegnő”, meg „Malekeenian”.

Megkockáztatott egy pillantást a válla felett – hogy az aedoliakat vagy még titokzatosabb üldözőit keresve, azt maga sem tudta biztosan. Fulton és Birch a nyomában rohantak, de egy tucat lépéssel lemaradtak, és a lány egy meglepett felvillanásban ráébredt, hogy terve, bármilyen hevenyészett is volt, igazából működik. A két férfi sokkal erősebb volt nála, és gyorsabb is, de az utazóköpenyük alatt a súlyuk negyedét cipelték acélban. Adarénál csak a pénzes erszénye volt, meg a köntöse alá rejtett szemkötő.

Csak még egy kicsit, mondogatta magában. Csak még egy kicsit, és nem számít, ki látott.

Nem tudta biztosan, hogy mióta futott, de már majdnem elérte azt a szűk bukógátat, amelyet a városiak csak Zuhatagnak hívtak. A Zuhatag nem volt igazi csatorna. A Teknőből fél tucat vízi út ágazott észak, kelet és nyugat felé, elég szélesek ahhoz, hogy a keskeny csatornajáró csónakok, amelyeknek ásták őket, hajózhassanak rajta, de ezektől eltérően ez a mellékkanális alig hat lépés széles volt, egy miniatűr vízesés, amelyet azért építettek, hogy elvezesse a csatorna sodrásának felesleges erejét, és a városon átkígyózó többi csatorna nyugodtabban folyhasson.

A Teknőnél és az Alsópiacon tett más látogatásai során Adare vigyorgó, meztelen gyerekeket látott, akik a Zuhatagon csúsztak le. A fenti hídról ugrottak le, aztán hagyták, hogy a habzó áradat elsodorja őket nyugatra, eltűnve a vízből kiemelkedő épületek között. Könnyűnek tűnt az egész, mókásnak. Ahogy azonban feltornászta magát a széles, alacsony korlátra, megdermedt, döbbenten meredt a lenti vízre. Úgy rémlett neki, hogy csak egy rövid zuhanás vár rá, alig pár lépés, bele a gyors, frissítő sodrásba. A jelek szerint azonban az emlékezete megcsalta.

Valami a Zuhatagot az eddigi, gyerekeknek való, szeleburdi kis túlfolyóból örvénylő, tajtékzó áradattá változtatta, aminek felkorbácsolt vize több méter magasan tajtékot szórt a levegőbe. Adare ettől csak még erősebben kapaszkodott a korlátba. Gyerekeknek nyoma sem volt.

Mert az ősszel volt, ébredt rá. A lába még mindig remegett az őrült futástól és ettől a mostani, új döbbenettől. Kora ősszel látott gyerekeket úszkálni a Zuhatagban, amikor a kanálisoknak és magának a Teknőnek is a legalacsonyabb a vízszintje. Most azonban a tavasz legvégét írták, és a sodrás ádázul ostromolta a csatorna partjait, mint valami éhségtől félőrült, láncait letépni akaró fenevad. Adare a Hajnalpalotában, a Smaragdtóban tanult úszni. Gyerekként még az aedoliakat is rá tudta venni, hogy hagyják a kikötőben úszkálni nyugodt napokon. Ez azonban… Még abban sem volt biztos, hogy egyáltalán tudna úszni ebben a dühöngő áradatban, de ilyen kimerülten biztosan nem, úgy meg főként, hogy gyapjúöltözéke súlya lehúzza. Elkezdett lemászni a korlátról. Futhat tovább, gyalogszerrel is lehagyhatja üldözőit, lerázhatja őket Annur sikátoraiban és mellékutcáiban, elbújhat valahol…

A híd tövéből érkező kiáltástól kővé dermedt.

Fulton és Birch már elérte a kőívet, a fiatalabb aedoli egy lépéssel megelőzte társát, és mindkettő valami érthetetlent bömbölt. Mindkettejük arca kivörösödött, izzadt, de mindkettő úgy festett, mint aki még egy mérföldet hajlandó lefutni. Nem fog gyalogszerrel meglógni előlük. Nem képes rá. Maradt a Zuhatag, vagy a semmi. Adare meredt szemmel bámulta, ahogy közelednek, megbénította a rettegés, a határozatlanság.

Tégy valamit! – mordult rá magára, és vetett még egy pillantást a lent dühöngő áradatra. Tégy valamit!

És ekkor egy félig zokogásba fúló, félig dacos kiáltással leugrott, és irányíthatatlanul zuhant a dübörgő sodrás felé.

NEGYEDIK FEJEZET

– Nos, ez nincs rajta azokon a ’Kent csókolta térképeken – kiabált át Gwenna a kettral másik karmán gubbasztva, jó éles hangon, hogy meghallják a szél zúgásán át.

Valyn beérte egy biccentéssel válasz gyanánt, mivel nem bízott magában annyira, hogy kinyissa a száját, tartott attól, hogy vacogó fogai miatt elveszíti a nyelvét. A Qirin-szigeteken már úszásra alkalmas volt az idő, de a Csont-hegységben a késő tavaszt mindenütt máshol még télnek hívták volna, főleg akkor, amikor az ember háromezer lépés magasságban repült. Még Valyn legvastagabb fekete gúnyája is éppen csak enyhítette a csípős szelet.

Megfagyott szemhéján át hunyorogva nézett, próbálta jobban felmérni a lenti völgyet, ahol egy barázda futott keletről nyugatra, olyan mély és keskeny, hogy csak akkor látta az alját, amikor közvetlenül felette haladtak. A délután nagy részét azzal töltötték, hogy a hegycsúcsoknak ezt a vidékét kutatták át, a sivár és szürke kövek és jég között keresve Rampuri Tan elveszett városának nyomait. A szerzetes nagyjából felvázolta, merre keressék, de a részletek homályosak voltak.

„Csak kétszer jártam ott”, mondta még korábban Tan, és hangsúlya elárulta Valynnak, hogy szerinte a Kettral bolond, amiért meg akarja találni, „és soha nem a levegőből érkeztem”.

Ami egy hosszadalmas és igen hideg, rácsokra osztott keresést jelentett. A Kettraloknak voltak a világ legpontosabb térképei – a partvonalakat és a folyókat könnyű volt berajzolni egy szálló madárról –, de senki nem vette a fáradságot, hogy a Csont-hegység mélyét is feltérképezze. A gránitoszlopok és a magas, hóborította völgyek túl zordak és félreesők voltak, hogy katonailag bárkit is érdekeljenek: senki nem vezetett át sereget a Csontokon, és leszámítva néhány viharvert bányászfalut messze délen, nem is élt ott senki.

Valyn megmondhatta volna, hogy ilyen messze északon elképzelhetetlen, hogy sokan éljenek, de épp az imént pillantott meg egy sor téglalap alakú lyukat és nyílt párkányt a közvetlenül alatta elterülő mély völgy meredek sziklafalába faragva. Olyan ősi volt ez a kőművesmunka, annyira megrongálta a szél és az idő, hogy beletelt egy pillanatba, mire felismerte, hogy lépcsőket és kéményeket, ablakokat és erkélyeket lát, amelyek méhsejtekként szőtték át a szirt függőleges oldalát. Ez volt Assare, a Rampuri Tan ígérte holt város.

Ideje volt már, gondolta Valyn, és összeszorította állkapcsát, hogy ne vacogjanak a fogai. Előrenyúlt, hogy karon veregesse Kadent, majd lefelé mutatott.

Az öccse erősen megmarkolta a feje feletti szíjat, majd egy kicsit kihajolt a karomról, hogy jobban lásson. Noha nem kapott kiképzést, meglepően összeszedetten viselkedett az első néhány kettralrepülés során. Magát Valynt halálra rémítették a madarak, amikor megérkezett a Szigetekre, de Kaden, miután feltett néhány lényegre törő kérdést arról, hogy a legjobb felszállni, leszállni és a repülés során elhelyezkedni, mindenféle látható szorongás nélkül tette meg az utat, ellazultan lógott a hámban, és a csúcsokat figyelte szenvtelen, lángoló tekintetével. Amikor a madár a völgy negyedét berepülte, hátranézett Valynra, és bólintott.

A dolgok a másik karmon már nem alakultak ilyen simán. Gwenna, akit bosszantott, hogy Tristével kell osztoznia a kapaszkodón, a repülést azzal töltötte, hogy bökdöste és új meg új pozícióba igazgatta a lányt, megrémisztve ahelyett, hogy biztonságérzetet vagy megnyugvást nyújtott volna neki. Nem Triste hibája volt, hogy egyáltalán nem tudta, hogyan kell az óriásmadarakon repülni.

Hogy sikerült életben maradnia, mi több, még segítenie is, amikor minden a feje tetejére állt, sokat elárult kitartásáról és szívósságáról, de mindennek volt határa. A lány nem Kettral volt, hanem az Élvezetek Istennőjének papnője, és a Ciena templomában töltött gyerekkorában ő lanton játszani, táncolni és a finom borokról tanult, ami nem igazán készítette fel a Kettralok zord útjaira.

Na persze, emlékeztette magát Valyn, én ugyanilyen feszültnek tűnnék, ha valaki azt követelné, hogy játsszak valamit lanton. Mindkettejüknek megvoltak a maguk gyengeségei.

A különbséget csak az jelentette, hogy az ember nem hal bele, ha elcsesz valamit lantjáték közben.

Gwenna egy idő után feladta silány kísérleteit, hogy segítsen, és hagyta, hadd lengedezzen Triste a fagyos szélben. Valyn átnézett hozzájuk, és a magát összehúzó lányt figyelte, amint szánalmasan himbálózik ide-oda a hámban. Csíkokra hasadt öltözékét lecserélte az egyik halott aedoli túl nagy egyenruhájára, és noha az úgy lógott róla, mint a kötélre akasztott mosás, a nevetséges öltözet sem tudta elrejteni hollófekete haját vagy ibolyaszínű szemét. Triste mellett a csapat többi nőtagja fakónak, hétköznapinak tűnt. Nem mintha Gwenna fikarcnyit is törődött volna ezzel. Egyértelműen a lány hozzá nem értését tekintette megbocsáthatatlannak.

Valyn pedig bele sem akart gondolni, hogy mi történhet a másik madáron. Szerencséjük volt, hogy lett egy másik kettraljuk, amely akkor maradt rájuk, amikor végeztek Sami Yurl rohadt árulókból álló csapatával – Suant’ra egymaga nem bírta volna el mindannyiukat –, de a második madár miatt Talala röptető szerepébe kényszerült, míg odalent Annick kétes gyámságára maradt Rampuri Tan és Pyrre. Mert legalább Gwenna vette a fáradságot, hogy megrója Tristét, ha rosszul helyezkedett a repülés során, de amennyire Valyn innen meg tudta ítélni, a mesterlövésznő teljesen figyelmen kívül hagyta gyámoltjait, tekintete a lenti vidékre tapadt, íjhúrját félig kihúzta, mit sem törődve a dermesztő széllel. Szerencsére úgy tűnt, mind Rampuri Tan, mind Pyrre rájöttek, mi a titka a hámban lógásnak, miközben a fenti szíjakba fogódzkodtak. Legalábbis nem zuhantak alá a mélybe, és ez is valami volt.

Hamarosan leszállunk, emlékeztette magát Valyn, és hunyorogva nézte a lenti vidéket, próbálta megtalálni a leugrásra legalkalmasabb pontot.

Világosan látszott, hogy ez a völgy, a többitől eltérően, hogyan tudott eltartani egy emberi települést: sokkal mélyebb volt. A durva, V alakú szorosok helyett, amelyek körös-körül átlyuggatták a hegységet, a sima gránitfalak itt ezerméteres mélységbe hulltak, árnyékba borítva és megóvva a lenti szurdok klímáját. Odalent inkább zöld uralkodott, nem barna és szürke, és valódi fák nőttek a hegység többi részét pettyező, elkülönülten álló satnya törzsek helyett. Amikor leereszkedtek a felső karéj alá, Valyn máris megérezte a melegebb, párásabb levegőt. A völgy bejáratánál, ahol a gleccserek elolvadtak, vízesés karcsú szalagja bukott át a peremen, félig permetfátyolba rejtőzve, tajtékozva, visszatükrözve a fényt, hogy aztán belecsobbanjon a tóba, amely a völgy fenekén lustán kanyargó folyóba torkollott. A folyam partjai zöldelltek; de nem az egy helyre összegyűlt, bozontos cserjéktől, amelyeket a magasabb csúcsokon látott, hanem igazi, zöld, egyenletesen növő, még ha nem is különösebben buja fűtől.

Azonban maga a város vonta leginkább magára Valyn tekintetét, már ha a város volt egyáltalán a ráillő szó. Még sosem látott semmi hozzá foghatót. Kőfalba vágott lépcsők futottak cikcakkban párkánytól párkányig, és bár egyes párkányok természetesnek tűntek, mintha irdatlan nagy kőszilánkok hámlottak volna le róluk, mások túlságosan szabályosak voltak, túlságosan arányosak, és a jelek szerint ezeket évek vagy évtizedek alatt faragták ki. A falat több sorban durva, négyszögletes lyukak fúrták át – a benti szobákhoz tartozó ablakok. Más, kisebb nyílások kéményként szolgálhattak, vagy valami rég elrothadt faállvány lécezetének csaplyukaiként. Nehéz volt felmérni a város méretét, de a legmagasabb ablakok legalább száz lépéssel a völgy feneke fölött nyíltak, messze magasabban, mint ameddig a lenti feketefenyők csúcsa felért. Elképesztő volt ez a teljesítmény. Valyn megpróbálta megtippelni, hogy egy ilyen helyet meddig tart felépíteni, hogy mennyi férfi és nő robotolt mennyi éven át, hogy kivájják hegyi otthonukat a sziklából, de hát ő katona volt, nem mérnök. Talán évtizedek. Évszázadok.

Gyönyörű helyen állt. És ami fontosabb, védhetőn. A szurdokba egyetlen út vezetett keletről, felfelé a rémisztően meredek, szegdelt völgybe. Ötven ember egy egész sereggel szemben megtarthatta a kanyon bejáratát, és ehhez nem nagyon kellett mást tenniük, mint sziklákat legörgetni az omladékos lejtőn. A szirtek tövében a sík területen rengeteg hely maradt állatok legeltetésére és gabonatermesztésre, és ha egy seregnek valahogy mégis sikerült volna betörnie a szurdokba, maga a város, kellő készletekkel ellátva, képesnek tűnt arra, hogy a végtelenségig állja az ostromot. Jó hely volt, biztonságos.

De akkor miért halott?

Rampuri Tan szart se mondott a helyről, ami valószínűleg így is volt rendjén, mivel Valynnak még azt a keveset is nehezére esett elhinnie, amit eddig hallott. Állítólag a kenta valahol odalent volt. Állítólag Kaden és Tan egyetlen lépéssel beutazhatják a fél világot. Az egész nevetségesnek hangzott, de miután nyolc éven át részesült kiképzésben megcsapolókkal, miután látta, hogy mire képes Talal és Balendin furcsa hatalmuk révén, miután Valyn átélte, amit átélt Hull Üregében, már nem volt hajlandó azonnal elvetni Kaden kapukról szóló meséjét. De azért segített volna, ha tudja, hogy néz ki ez a ’Kent csókolta izé.

Valyn remélte, hogy kaphat egy leírást arról, hogy mit is keresnek – méreteket, jellemző vonásokat –, de láthatóan Kaden semmivel nem tudott többet a kapukról, mint hogy a csestriimek készítették, Tan pedig csak annyit mondott: „Te megtalálod a várost, én pedig elviszlek titeket a kentához.”

– Nos, a város itt van – dörmögte Valyn, és megtornásztatta átfagyott kardforgató karját, hogy visszaköltözzön belé az élet, majd ellenőrizte a szíjakat. Apró kézjellel tudatta Gwennával: leszállásnál segíts, gyors terepellenőrzés. A nő türelmetlenül bólintott, és máris nekilátott, hogy meglazítsa Triste csatjait a leugráshoz. Valyn a szíjat néhányszor megráncigálva jelzett Laithnak, mire a röptető kissé bedöntötte Suant’rát, hogy a sziklafal tövéig repüljön vele, alig pár tucat lépésre a lépcsőktől és az ablakoktól.

Remélem, ez a hely tényleg kihalt, gondolta Valyn, ahogy a repedezett kőpadlat megjelent alatta.

A leugrások jobban sikerültek, mint remélte. Mindkét szerzetes tökéletesen követte az utasításokat, mintha csak napokig magolták volna be őket; Triste elég könnyű volt ahhoz, hogy elkapja, és Pyrre, aki úgy tűnt, hogy szét fogja zúzni a fejét, az utolsó percben vetődött előre, hogy aztán kuncogva szökkenjen máris talpra. Annick és Gwenna nem várták meg, amíg a többiek visszanyerik az egyensúlyukat, hanem máris kivont pengével rohantak, hogy ellenőrizzék a terepet: egyikük kifelé, a magas fűbe szaladt, míg a másik, miután meggyújtott egy viharlámpást, a város tátott pofájába vetette magát.

– Amint gyakran mondom egy dorbézolós éjszaka után – szólalt meg Pyrre, és odanézett, ahol Laith és Talal tették le a madaraikat –, jobban élveztem volna, ha hamarabb véget ér.

– A hosszú repüléseket időbe telik megszokni – felelte Valyn, gondosan eltitkolva a tényt, hogy ő is merevnek érezte a testét, és mindene sajgott a hámban való lógástól, hogy a széltől és a hidegtől egészen a velejéig átfagyott. Az orgyilkos állítólag az ő oldalukon állt, de akik eddig az ő oldalukon állónak mondták magukat, meglepően lelkesen törekedtek arra, hogy végezzenek velük, és neki esze ágában sem volt többet felfedni a nő előtt, mint amennyit muszáj. Így inkább Rampuri Tanhoz fordult.

– Mondd, hogy jó helyen járunk-e!

A szerzetes bólintott.

– Messzebb van északon, mint vártam.

– És mi ez a hely pontosan? – kérdezte Pyrre, és hátrahajtotta a fejét, hogy felnézzen a toronymagas sziklafalra. – Anthera része?

– Nem hiszem, hogy bárminek is a része lenne – felelte Kaden, és lassan körbefordult, hogy felmérje az omladozó, faragott homlokzatot. – Már nem.

Noha a magas csúcsok között legalább még egy óra volt hátra a nappalból, a völgy mélyén már gyülekezett az éjszaka. Valyn az erősödő félhomályba meredt, és megpróbálta gondolatban rögzíteni a környező vidéket: a vízesést, a kis tavat, a keletre távozó keskeny folyót. Több korszak sziklaomlásai halmozódtak fel számos helyen a szirt tövében, de nem sokkal messzebb feketefenyők alkotta ligetek nőttek olyan sűrűn, hogy egyetlen irányban sem látott száz lépésnél messzebb.

Figyelme visszaterelődött a faragott sziklafalra. A talaj szintjén egyetlen bejárat tátongott, mint egy fogatlan száj – az, amelyiken keresztül Gwenna eltűnt –, és egy sor keskeny nyílás meredt rájuk haragosan nyolc-tíz méterrel magasabban: talán a szellőzést vagy védelmi célokat szolgáló lyukak. A kapunyílást két oldalról durva faragványok fogták közre: a széltől és esőtől annyira megrongált emberi alakok, hogy Valyn nem is nagyon tudott mást kivenni a testek elhelyezkedésén kívül. Talán egykor diadalt hirdethettek, de az idő vasfoga annyira eltorzította az alakokat, hogy mára úgy tűnt, mintha a vereség vagy a halál állapotában dermedtek volna meg. Az elrozsdállt csapszegek maradványai még most is kiálltak a kőből, de a zsanérok, amelyeket egykor tartottak, mára eltűntek, akárcsak maguk a kapuszárnyak: feltehetően elrohadtak. Bármi volt is ez a hely, nyilvánvalóan hosszú-hosszú ideje elhagyták már.

Laith Suant’rát vizsgálgatta, ellenőrizte farktollait, majd szárnyainak külső peremét, nem sérültek-e meg. Yurl kettralja vagy tucat lépéssel odébb várakozott, tollait felborzolta a közelgő éjszaka miatt, és őket nézte egyik fekete, kifürkészhetetlen szemével. A madarakon bárki repülhetett, aki megfelelő kiképzésben részesült, és elméletben a kettral nem tudta vagy nem törődött vele, hogy Valyn és katonái végeztek Sami Yurl szárnyával. Legalábbis elméletben. Valyn Hull nevében remélte, hogy ez rohadtul igaz is.

– Egy éjszakai pihenés nekik is jót fog tenni – mondta Laith, miközben ’Ra farktollait fésülgette az ujjaival.

Valyn megrázta a fejét.

– Nem fognak pihenni.

A röptető ránézett.

– Tessék?

– Ismered Yurl madarának hívó- és parancssípszóit? – kérdezte Valyn.

– Még szép! Nem sokra mennék vele nélkülük.

– Mindkét madarat a levegőben akarom tudni – közölte Valyn. – Hogy ott körözzenek. Yurl madara maradhat alacsonyan, nem sokkal a fák felett, de ’Rát a magasban akarom tudni. Ha gyorsan ki kell jutnunk, őket fogjuk hívni.

Laith megrázta a fejét.

– Yurl madara fáradt. Mindketten azok.

– Akárcsak mi.

– És mi ma éjszaka aludni fogunk valamennyit. Még ha ebben a kanyonban vannak is hőáramlatok, akkor is megerőltető lesz fél éjszaka körözni. A madarak nem sok hasznunkra lesznek félholtan.

– Még kevésbé lesznek hasznunkra teljesen holtan – vágott vissza Valyn. – Azt kell feltételeznünk, hogy valaki követ minket. Vadászik ránk. Egy másik Kettral-szárny, talán kettő.

– Miért kell feltételeznünk?

Valyn rámeredt a másikra.

– Parancsszegők lettünk. Nem engedelmeskedtünk egy egyenes parancsnak, amikor elhagytuk a Szigeteket. Végeztünk egy másik Kettral szárnnyal…

– Akik árulók voltak – mutatott rá Talal csendesen, aki akkor ért oda hozzájuk.

– Amit rajtunk kívül senki nem tud – mondta erre Valyn. – Ami a Sasfészket illeti, az ő szemükben árulók vagyunk.

– Kivéve, ha ők az árulók – morgolódott Laith. – Daveen Shaleel vagy a Bolha, vagy akárki, és ebben az esetben ugyanúgy rácsesztünk.

Valyn lassan kifújta a levegőt.

– Nem hiszem, hogy a Bolha benne van.

– Épp az imént mondtad, hogy szerinted az a rohadék ránk vadászik.

– Valóban – bólintott Valyn –, de nem hiszem, hogy benne van az összeesküvésben. – Rövid szünetet tartott, megpróbálta végiggondolni, hogy nem hagyott-e ki valamit. – Gondoljuk át együtt! Yurl és Balendin gazfickók voltak, benne voltak a konspirációban, Shaleel pedig északra küldte őket.

– Á! – bólogatott Talal.

– Á, mi? – kérdezte Laith, és Valynról a megcsapolóra, majd újra a parancsnokra nézett. – Valaki lebetűzné egy idiótának is?

– Ha megpróbálnád meggyilkolni a császárt – fűzte a szót Valyn –, és Yurlt vagy a Bolhát küldhetnéd, kit küldenél kettejük közül?

– Á! – mondta erre Laith. – Ha a veterán szárnyak is részesei volnának az összeesküvésnek, Shaleel őket küldte volna. – Felragyogott az arca. – Ez jó hír! Bárki is vadászik ránk, a mi oldalunkon áll.

– De ők ezt nem tudják – mutatott rá Valyn –, és lehet, hogy telitűzdelnek minket nyilakkal, mielőtt elmondhatnánk nekik.

– Ez rossz hír – tárta szét a kezét Laith. – Ezek a jó és rossz hírek megölnek. De mégis, ha mindez igaz, ha tényleg a nyomunkban járnak a Kettralok, akkor az eggyel több ok arra, hogy pihentessük a madarakat. Hallgass meg, Valyn! Ismerem a kettralokat. A Szigeteken csak két jobb röptető van nálam: Fürge Jak és Chi Hoai Mi. Jak elbukott a Próbán, és ha igazad van, Chi Hoai vadászik ránk, így én vagyok a legjobb, akit magad mellett tudhatsz, és én azt mondom, pihentessük őket.

Valyn homlokráncolva meredt a sötétségbe, próbálta magát a Bolha helyébe képzelni. A gondolat is nevetséges volt, de nem engedte el.

– Ez nem repüléssel kapcsolatos kérdés, Laith, hanem taktikai. Ha én lennék a helyükben, először a madarainkat intézném el. Hogy a földhöz szögezzem magunkat. Szárnyak nélkül az irgalmukra kellene hagyatkoznunk. És én nem hagyom, hogy ez bekövetkezzen.

Laith szélesre tárta a karját.

– Láttad egyáltalán a hegyeket, amelyeken átrepültünk? Az egész kicseszett Sasfészek itt repkedhet, kockáról kockára átfésülve a négyzetrács minden pontját, mégis arra fogadnék, hogy senki nem talál meg minket.

– Én nem az egész Sasfészek miatt aggódom – őrizte meg Valyn higgadtságát –, hanem a Bolha miatt. Neki és a szárnyának hírneve van, és ezt csak azért mondom, hátha nem figyeltél oda a Szigeteken, méghozzá arról híresek, hogy fittyet hánynak az esélyekre. Küldd fel a madarakat a levegőbe! Az egyiket fentre, a másikat lentre!

Laith farkasszemet nézett vele, aztán a levegőbe lökte a kezét.

– Te egy aggályoskodó kurafi vagy, Valyn hui’Malkeenian.

– A te dolgod a repülés – felelte Valyn. – Az én dolgom az aggódás.

A röptető felhorkant.

– Tessék! – mondta, és alsó kéztartással valamit odadobott Valynnak. – Ha aggódni akarsz, akkor az egyik síp akár nálad is lehet. Yurl szárnyának kettő volt.

Laithnak beletelt pár percbe, mire végzett a kettralok ellenőrzésével. Mire ismét felküldte őket a levegőbe – nesztelen fekete alakok suhantak el a csillagok előtt –, Annick is visszatért, néhány fenyő mögül ügetve elő íja húrjára illesztett nyílvesszővel.

– Van társaságunk? – kérdezte Valyn.

A lány megrázta a fejét.

– Se fény, se füst, se hulladék vagy látható széklet.

– Nem igazán nagy itt a nyüzsgés – bólintott Valyn, és ismét körbenézett.

– Amint azt már mondtam – szólt közbe Tan –, a város halott.

– Hát csessze meg, ezt mondom én is – szólalt meg Gwenna, és kilépett a kapuból, egyik kezében a lámpással, a másikban egy csupasz, rövid pengével.

– Van bent valami? – kérdezte Valyn, mit sem törődve a szerzetessel. Szép és jó volt, hogy Rampuri Tannak van véleménye, de Valyn nemtörődömsége egyszer már majdnem a saját és a szárnya életébe került. Nem állt szándékában semennyi időt eltölteni ebben a furcsa városban, akár halott, akár nem, anélkül hogy ne vette volna végig a saját szertartásait.

Gwenna a vállát vonogatta.

– Olyasmi, ami nem rohad el: kések, edények, karkötők. Ó, és csontok. Baszott sok csont.

– Hol?

– Mindenhol. Mintha minden szerencsétlent akkor mészároltak volna le, amikor éppen vacsorához ültek.

Valyn a homlokát ráncolta, és ismét a szerzetesre nézett.

– Jól van, azt mi magunk is látjuk, hogy üres. De hol vagyunk? Mi ölte meg az itt élőket?

– Assare az első emberváros volt – felelte Tan.

Gwenna felvakkantott, amit talán nevetésnek szánt. Valyn éppen meg akarta kérdezni Tant, honnan tudja mindezt, hogy a hely miért nem szerepel egyetlen térképen sem, de már majdnem besötétedett, és még nem sikerült megfelelő fedezéket találniuk. Gwenna és Annick ügyes felderítők voltak, de a Kettral parancsnok azt akarta, hogy csapata tökéletes védőállást foglaljon el, mielőtt még teljesen leszáll az éjszaka. Elég jól látott és mozgott teljes sötétségben is – sőt, még határozottan előnyére is vált –, de a szárny többi tagja nem részesült ugyanabban a jutalomban, mint amihez ő jutott Hull Üregében, társaságuk többi tagja pedig, akik nem voltak Kettralok, lényegében megvakulna.

– Jól van. Ezt később is megbeszélhetjük. Most azonban – mutatott a sziklafalra – be- és felmegyünk, egy olyan helyre a falon, ahol vannak ablakok; szemmel akarom tartani a völgyet.

Laith felhúzta a szemöldökét, majd hüvelykujjával Tanra bökött.

– Ez a fickó azt mondja, hogy a város vénségesen vén, te pedig egy omladozó sziklafalban akarsz tábort verni? Mi van akkor, ha ez a kóceráj véletlenül mégis a fejünkre omlik?

– Magaslati terepet akarok – felelte Valyn.

– Minek? Patkányokra akarsz vadászni?

Valyn lenyelt egy éles visszavágást.

– Igen, patkányokra akarok vadászni. Ez egy sziklafal, Laith. Azok pedig nem szoktak csak úgy leomlani.

A röptető ismét felhúzta a szemöldökét, aztán a völgy fenekén szétszórtan heverő törmelékre bökött, köztük kisebb ház méretű sziklatömbökre.

– A szirtfal megbízható – mondta Tan. – És a kenta odabent van. – Úgy mondta, mintha ezzel el is lett volna intézve az egész dolog.

– Ezért jöttünk – közölte Valyn. – És most mozgás! Csak pazaroljuk a fényt, és úgy álldogálunk idekint, mint a lelövésre váró ludak.

A Kettralok könnyed ügetésben indultak meg, míg Pyrre és a szerzetes pár lépéssel lemaradva követték őket. Valyn már félútig jutott, mire ráébredt, hogy Triste nem követi őket. Még mindig a széles, füves tisztáson álldogált bámészkodva, szeme olyan tágra nyílt, mintha két lámpás lenne a szürkületben, túl nagy ruháit erősen markolta egyik kezével.

– Triste! – kiáltott oda Valyn. – Gyerünk!

A lány láthatóan meg sem hallotta, mire az ifjú alig hallhatóan szitkozódva visszafordult. Éppen elég gondot okozott, hogy a saját szárnya is megkérdőjelezte a döntéseit – de legalább ügyes harcosok voltak és remekül értettek a taktikához –, de ha még pesztrálnia is kell ezt a lányt egészen Annurig… A gondolat rögvest el is párolgott, amikor Triste zavart arccal felé fordult, mintha csak az álom lusta mélységeiben merült volna el.

– Triste – vette alaposabban szemügyre a lányt. – Triste.

A lány ekkor végre felfigyelt rá. Könnyek gyűltek a szemébe, aranyszínben csillogva az alkonyi fényben.

– Minden rendben? – fogta meg a lány könyökét Valyn.

Triste remegve bólintott.

– Igen. Csak… nem is tudom. Ez olyan szomorú hely.

– Fázol. Fáradt vagy. Menjünk be!

A lány habozott, majd az ősi város felé fordult, és hagyta, hogy Valyn vezesse.

*   *   *

Kintről a szirtfal szilárdnak tűnt; az egyszerű homlokzati fal viszont kicsorbult és elmorzsolódott, az ablakokat egykor borító spaletták már régen porrá omlottak, de az ajtókeret gondos munkának tűnt, a függőleges részt mintha mérőónnal mérték volna. Ahogy átléptek a kivésett architráv alatt, Valyn látta, hogy az idő és a bomlás itt is elvégezte a maga csendes rombolását. Noha a város csontjait az alapkőzet adta, az építők faragásait és véseteit már kikezdte a víz és a szél. Apró erecskék csorogtak le a sziklán, elképesztő magasságból folyva le. A víz most hidegen és tisztán csordogált, de télen megfagyott, és az évszázadok jege egész kőfelületeket tört szét, kifeszegetve őket a falakból és a mennyezetből. A folyosót részben eltorlaszolta egy ló nagyságú kőtömb, míg a kisebb, lehullott darabok a járást nehezítették meg.

Valyn beljebb merészkedett az üregbe, a nyirkos kő és a zuzmók szaga elárasztotta. Vagy húsz lépés hosszú, szörnyen szűk folyosó vezetett befelé, amelyet lőrések és gyiloknyílások őriztek, majd egy magas, széles térnek adta át a helyét – egy félig természetes, félig kifaragott barlangnak –, amely a jelek szerint valamiféle előcsarnok lehetett. A falakban fáklyáknak kivésett, süllyesztett tartók álltak, a helyiség közepén pedig egy repedezett, de kecses, széles medence állt. Egykor nyilván igen szemrevaló terem lehetett, még ha nem is igazán fényűző darab, de ma csak ürességet, hidegséget árasztott magából, és túl nagy volt, hogy könnyen meg lehessen védeni.