Bognár Péter

Lovagoljon
Perzsiába a halál!

– részlet –

© Bognár Péter, 2026

Tantin néni

A mi évfolyamunk volt az első, amelyik már nem a Pesti Barnabás utcai kampuszra járt, hanem a Múzeum körútra. Anyai ágú harmadfokú nagy-nagynéném, akit mi a beszédébe ékelt német és francia mondatok miatt Tantin néninek, vagy – apám maliciózus megjegyzése nyomán csak – Tannin néninek hívtunk, onnan nagyjából száz méterre lakott, úgyhogy előbb ritkábban, elsőéves koromtól kezdve viszont heti, majd szinte napi rendszerességgel látogattam, a legutóbbi időkig vásároltam, főztem neki. Tavalyelőtt halt meg, hogy hány éves volt, nem tudom. Száznál biztosan több, de az is lehet, hogy kétszáz.

Reggelente gondosan kiválasztotta az aznapra való fülbevalót és a hozzáillő nyakláncot, majd aszott madárcsuklójára húzta a karperecet, amely szinte már leesett a kezéről, és egy mélyvörös, ünnepnapokon padlizsánszínű francia rúzs csonkjával kifestette a száját. Aztán megteázott.

Egyszer, még egyetemista koromban, vettem neki az ösztöndíjamból két új rúzst, két méregdrága, szintén francia gyártmányt, sőt ha jól emlékszem, ugyanazt a márkát, mint az övé, egy mélyvöröset és egy padlizsánt, de sose használta őket, már nem emlékszem, mi baja volt velük.

A tea, az csészénként egy púpos kanál Earl Grey, meg egy a kannának. A kannát elő kell melegíteni, a forrázáshoz használt víznek zubognia kell, forrázás után három percet hagyjuk állni. A néni ilyenkor felhúzott egy körte alakú főzőórát, mégpedig úgy, hogy – egyesével számolva a tekeréseket – pontosan tizenkettőt fordított rajta, majd a lámpafénybe tartotta, és beállította a három percet.

Arra a felvetésemre, hogy amikor én ott vagyok, elég lenne egyet vagy kettőt tekernie az órán, úgyis meghallom, csak legyintett. Ne okoskodj, Simonkám, csináld, amit mondok (a családban több Péter is van, ezért engem az egyszerűség kedvéért Simonnak hívott).

Mikor az óra iszonyatos, szűnni nem akaró csörömpölése jelezte, hogy a három perc letelt, óvatosan kiemeltem a teatojást a vízből, lefedtem a kannát, majd egy úgynevezett teasapkát, egy ki tudja, mikor varrt, valóban sapkához hasonló, csak oldalirányban nyújtottabb, bélelt sityakot helyeztem rá.

Ha reggel mentem hozzá, hogy bevásároljak vagy főzzek neki, elő se jött a szobájából, egyszerűen ott hagytam a kannát a gáztűzhely mellett. Mielőtt az ötödik csészéjét is ki nem itta, és – mint mondta – „meg nem dohányzott”, szigorúan tilos volt hozzászólni.

Tantin néninek tíz gyereke volt, öt fiú és öt lány, ma már szintén unokáikkal, dédunokáikkal állatkertbe járó, idős emberek, Ausztráliától Kanadáig szerte a világban, sokukat alig ismerem, ketten vagy hárman már meg is haltak, azt hiszem. Tantin néni temetésén az egyik gyerek elmondott egy történetet.

Hogy a bombázások alatt anyai ágú harmadfokú nagy-nagynéném, a Tantin, vagy ahogy ő hívta, a „Mutti” (magázták persze) valami krumpliveremben bridzsezni tanítja őket. Ha megremeg a fal, vagy a plafonból por szitál a hajukba, az anyjuk csak annyit mond nekik, hogy Unkraut vergeht nicht („csalánba nem üt a ménkű”), a lapokra figyelünk. Aztán megkérdezi, hány adu ment ki. Igen. Ebben a történetben ráismertem.

Százévesnél biztosan idősebb volt, amikor tavalyelőtt meghalt, de az is lehet, hogy kétszáz körül járt már. A személyi okmányaiban olvasható adat nyilvánvalóan téves, a családi krónikában, amelyre mindjárt rátérek, életének kezdő- és végpontja mellett egyetlen szám szerepel, a tavaly előtti év nagykötőjellel bevezetett dátuma. A számot, amíg nálam volt a könyv, sokszor és alaposan megvizsgáltam, összevetettem a néni számlalevelek hátoldalán maradt, puha grafitceruzával elvégzett összeadásainak számaival, és ma már biztos vagyok benne, hogy halála dátumát, talán néhány nappal azelőtt, hogy érezte, itt a vég, ő maga jegyezte be a vaskos könyvbe.

Két nappal korábban reggel még vásároltam neki. Mikor megitta a teáját és megdohányzott, megkért, hogy trombitáljam össze a gyerekeit, mert, mint fogalmazott, „eltávozna”. Én persze azt hittem, viccel, mondtam is neki, hogy hová siet, még maradhat egy kicsit, szívesen vásárolok neki.

Dohányzástól barna karmaival kihúzta a csikket a szipkájából, és a lehető legkomolyabban azt válaszolta, hogy egyáltalán nincs elragadtatva.

És a tekintete alapján világos volt, hogyan kell érteni a szavait.

Hogy egyáltalán nincs elragadtatva attól, ami itt megy.

Itt, ebben az életben.

A hatalmas lakásból – a fürdőszobán és a konyhán kívül – csak a cselédszobát használta. Ebbe volt bezsúfolva az ágya, a kis dohányzóasztal két fotellel, az íróasztal, és kupacokban meg polcokon körben a könyvek. A többi szobában az évtizedek óta érintetlen bútorokon, a padlón, a csillárokon arasznyi, puha por, a szőnyegek feltekerve, az elporladt huzatú szalonfotelek alatt tócsába gyűlt aranyszemcsék. A plafonról az egész lakásban hullt a vakolat, a le-leszakadó, olykor tányérnyi nagyságú darabok hangos robajjal értek földet, és törtek ripityára az edényeken, vagy éppen, ha nem volt szerencsénk, a teázáshoz megterített dohányzóasztalon, az elhagyott szobákban és folyosókon viszont szinte zajtalanul és időtlenül tűntek el a sok évtizedes porrétegben, amely ilyenkor megrázkódott, és felköhögött magából valamennyit, majd lustán hullámozni kezdett, mint valami völgyeket és hegyeket elborító, sűrű felhőréteg.

A néni nemcsak a lakásfelújítás, hanem a takarítás gondolatának is a leghatározottabban ellenállt. Ahogyan orvoshoz se volt hajlandó elmenni. Odafelé menet mindennap elhatároztam, hogy beszélek vele. Ez így nem mehet tovább, dühöngtem, a végén még agyonüti egy leszakadó vakolattömb. De semmire se mentem vele. Hunyorogva méregetett, bele-beleszívott szörcsögő szipkájába, a füstöt csücsörítve, hosszan fújta ki, ami lehetett igen is, meg nem is, idővel viszont határozottan kijelentette, hogy szó sem lehet róla.

Akkor legalább engedje meg, hogy kihívjam az orvost (már fulladásig menő köhögőrohamai voltak). Csak ingatta a fejét.

A régi orvosa, akiben megbízott, már nem él, ez az új meg valami fiatal, nem ismeri.

Majd megismeri, mondtam.

Hunyorgás, szipkaszörcsögtetés, hosszan kifújt, vékony füst. Már kezdtem reménykedni.

Rendben van, Simonkám, ha annyira akarod, hívd fel azt az orvost, és beszélj vele. El se akartam hinni, amit hallok. De korán örültem.

Meghívjuk villásreggelire, tette hozzá kis szünet után, ha szimpatikus, fogadom.

Villásreggelire! Abba a lakásba!

Mikor két nap múlva megérkezett az utolsó életben lévő gyereke is (egy bottal járó, kövér öregasszony Új-Zélandról), már jó ideje nem nyitotta ki a szemét. A fiai – négy öregúr – kitárták az elhagyott szobák ablakait, gyerekeik és unokáik hitetlenkedve nézték, ahogy a por hullámozni kezd, mikor belekapott a huzat, és az ablakokból porfelhő gomolygott ki, „hooray”‑t kiáltottak… … …

Tartalom

Tantin néni

Leopold bácsi

Kóser szex

A Minótaurosz palotájában

Daidalosz és a feleségem

Közel

Aztán meghaltam

Körling

Kilencedik

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Stenszky Cecília
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Szánthó Ágnes
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4689 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL