A fordítás Giles Kristian: Winter’s Fire

(Bantam Press an Imprint of Transworld Publishers, 2016) alapján készült

Fordította: Bihari György

Szerkesztette: Sebes Katalin

A kötetet és a borítót tervezte, tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © Giles Kristian, 2017

Hungarian translation © Bihari György, 2017

Map © Liané Payne, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-456-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Chris Cornell hangja és zenéje épp úgy része ennek a sagának, mint a méhsör az ünnepi lakomának

Lóháton jöttek a halál leányai

hogy kiválasszák az elesetteket.

Csakhogy Sigurdot Óðin csókolta meg,

mint az köztudott,

S az isten tüze izzott benne.

Legény volt, amikor megölt egy jarlt,

fél legénységgel futott messzire,

s bosszút esküdött a király ellen,

ifjak szokása szerint.

Sigurd Haraldarson sagája

1.

A nyomdok friss volt, a hó azonban öreg. Meg mély is, így hát nem lehetett megállapítani, hány vad haladt el erre, mert mindegyik ugyanabba a nyomba lépett, amelyet az előző hagyott. Keskeny, egyenes utat tapostak a fenyők között, olyan egyeneset, amennyire erdőben lehetséges.

– A farkasok nem pocsékolják az erőt, amikor mozognak. Nem úgy, mint a kutyák – magyarázta Olaf, amikor lándzsával a kézben, sörrel teli hassal nekivágtak az éjszakának.

– Igen, de egy kutya nem hagyná ott a jó meleg tüzet – felelte Svein, és megborzongott a váratlan hidegtől. Vastag ujjával befogta az egyik orrlyukát, és füsttől fekete taknyot fújt a hóra. – Ezért én amondó volnék, hogy a kutyák talán okosabbak ebben, mint a farkasok. – Hátralesett a csarnokra, mintha máris bánná a döntését, hogy Olaffal és Sigurddal tart. – Nálunk is okosabbak – tette hozzá. Kitakarította a másik orrlikát is, majd visszahúzta a szövetet az arcára, és füsttől könnyező szemmel hunyorgott a jeges levegőben.

Kezüket-lábukat is gyapjú fedte, és ugyanazokat az irha- vagy szőrmekucsmákat viselték, amelyeket akkor tettek fel, amikor megjött a tél, és azóta is ritkán vették le őket, még Égető Hakon jarl vénséges csarnokában sem. Főleg azért nem, mert az épület irdatlanul nagy volt, és sosem tartózkodtak benne elegen, hogy a szélei is átmelegedjenek, még ha két tűz égett is benne éjjel-nappal.

– A farkasokhoz képest a kutyák úgy mennek, mintha berúgtak volna – folytatta Olaf, miközben összehúzta köpenyét a nyaka körül. – Hajlanak a csoszogásra, míg a farkasok ruganyosabban járnak. Nézzétek, tisztább nyomokat hagynak.

Igaza van, gondolta Sigurd, amikor a holdfény keskeny pálcája átnyilazott a fák között, megvilágítva az ösvényt, és a penge berakásához hasonlatos ezüstcirádákat rajzolva a törékeny jégkéregre. A bal és jobb mancsok lenyomata csak egy kicsit tartott széjjel. Persze a farkasoknak sokkal könnyebb dolguk van, mint Sigurdnak és barátainak. A vezérfarkas teste olyan nyomot hasított a hóba, mint a karvi keskeny orra a viharos tengeren. Ezzel szemben ő és a társai nehézkesen, lihegve haladtak, és ekkorra a dermesztő hideg ellenére is megizzadtak. A fenyőágakból szőtt mennyezet sem akadályozta meg, hogy a hó helyenként meg ne vastagodjon, s hogy a többnyire délnyugati szél torlaszokat ne építsen a fatörzsek között, ami tovább nehezítette a járást.

– Bassza meg, a legény úgy liheg, mint Völund fújtatója! – mondta kicsivel később Olaf. Lehúzta az álla alá a gyapjúkendőt, lándzsája nyelét beledöfte a hóba. Megfordultak Sigurddal, és Sveint nézték, aki jócskán lemaradt. – Az ordasok öt rôstról megérzik a méhser szagát, amit nyakalt. Így sosem látjuk meg őket!

Olaf Sigurd apjának legjobb barátja volt, most pedig úgy kezelte őket, mint olyasvalaki, aki úgy véli, az a pár év korkülönbség kétszer annyi észt is jelent. Talán így is volt. Sigurd mindazonáltal tudta, hogy Olaf őérte bármikor felfogna a testével egy lándzsát, vagy odatartaná a torkát egy nyílnak – és ugyan hol van ebben az értelem? Olaf azt mondaná erre, hogy ennyivel tartozik Sigurd apjának, Haraldnak, és ezzel nehéz vitatkozni, amikor mostanra a halott jarl túlélő emberei közül olyan kevesen maradtak mellette, hogy egy kézen megszámolhatná őket. Egészen pontosan hárman vannak.

Olaf méhsertől sűrű lélegzete is úgy gomolygott az arca körül, mintha tüzet fogott volna a szakálla. Sigurd gyanította, hogy a megállásnak és a morgásnak több köze van ahhoz, hogy Olaf kiszuszoghassa magát, mint óriási termetű barátjukhoz. Sigurd mosolygott. Ő maga messze járt még Olaf korától, és noha prédájukhoz képest talán lomha volt, mindazonáltal egy farkas életereje lüktetett az ereiben, az ordas energiája percegett a húsában, és úgy gondolta, akár egész éjszaka is képes gyalogolni, ha kell.

– Jobb itt a csendet hallgatni, mint ott Holló-Dal kornyikálását – felelte Sigurd.

– Ez bizony igaz – helyeselt Olaf. – Mire sagává költi át annak az álnok, beképzelt Randver jarlnak a megölését, aki rákok vacsorájának való, addigra kisüti, hogy magának Mindenek Atyjának vagy a rokona, én meg trollszabdaló leszek, kezemben törpekovácsok kardjával. – Felvonta a szemöldökét, amely olyan ívbe görbült, mint a szivárványhíd, a Bifröst. – Szemét skaldok, mi?

Sigurdnak még a foga is fázott. – Azt mondja, az igazságnak úgy van helye egy jó regében, mint a fingásnak az irha alatt.

Várhattak volna az indulással reggelig, de Asgot friss havazást szimmantott a levegőben, vagy talán a rúnáiban látta, azt pedig Sigurd nem kockáztathatta, hogy újabb hó takarja el a nyomokat. Mellesleg minden kifogásnak örült, amivel eljöhetett Égető Hakon csarnokából.

Először azért mentek fel Osøyróig, mert remélték, hogy Hakon Brandingi jarl, aki sokszorosan kiérdemelte a csarnokégető címet, segíthet nekik az esküszegő Gorm király elleni harcban. De ahogy megérkeztek Brandingi csarnokába, azt látták, hogy a jarl élőhalott, és a fia, Thengil uralkodik helyette. Thengil beszari, nyálkás puhány volt, ami talán még szerencse is, mert így húgyban ázva halt meg a gerendára csomózott kötélen, és a hulla-jarl megmaradt emberei, akik igazi harcosok voltak az utolsó szálig, Sigurdban látták a végső esélyt a férfihoz méltó életre és halálra. Hűséget esküdtek neki, jóllehet ez nem volt könnyű, mert mindnyájan számos csatán edződtek, Sigurd pedig hozzájuk képest zöldfülű volt.

Lelki szemével még mindig látta a deres szakállú férfiakat, ahogy utolsó pajzsfalukban állnak Hinderånál, Randver jarl csarnokánál a harcosokkal szemben, akik, noha fiatalabbak és kétségtelenül erősebbek voltak, aznap kénytelenek voltak megtanulni pár új dolgot. Mert azok a harcos vén északiak nem hátráltak, időt szerezve Sigurdnak és a többieknek, hogy leérjenek a tengerhez, és elhajózzanak. Bár az aggszakállakat még akkor sem vitte volna elég gyorsan a lábuk, ha élni akarnak.

A Nilsavika melletti acélvihar után, amelyben Sigurd megölte Randver jarlt, akinek a csontjai most a fjord fenekének hideg sötétjében kuksolnak, visszavitorláztak Osøyróba, Hakon Brandingi öreg csarnokába. Ott a vénasszonyok nem győzték átkozni őket, Sigurdot vádolva, amiért az embereik most nélkülözik őket a túlvilágon; Sigurd annyit tehetett, hogy mindegyiknek adott egy maroknyi ezüstöt, amit az asszonyok elvittek, hogy életük hátralevő részét másutt éljék le valamelyik faluban, mert nem akartak együtt lakni férjük szellemével, sem pedig Sigurd embereivel.

De ha Randver meghalt is, még voltak fiai, és az elsőszülött Hraninak hajói, emberei és bosszúszomja. Azután ott volt még Gorm király és mind a fegyveres norvégok, akiket hadba szólíthatott. Az esküszegőnek még sosem volt jobb esélye arra, hogy megszabaduljon Sigurdtól. Így hát az üldözött farkashoz hasonlóan Sigurd is meglapult a barlangjában, várva, hogy elmúljon a tél. Ám ez a hatalmas csarnok, nagyobb mindegyiknél, amelyet Sigurd valaha látott, vagy amelyikről hallott, siralmas hely volt. Ódon, koromtól fekete gerendái hidegek, mint a holttetem, sarkaiban, ahol valaha férfiak és nők enyelegtek, most patkányok hemzsegtek. A tetőgerendák alá becsúsztatott, márctól mocskos padokat olyan sűrűn hálózták be a pókok, mintha gyapjúba volnának csomagolva, ami meg a huzat ellen védő függönyöket illeti, szőttek párat az utóbbi években, de a zömük ócska volt, kifakult és elkopott. Nem létezett annyi lámpa, nem éghetett akkora máglya, hogy életet leheljen a kísértetek e csarnokába.

Sigurd emiatt süllyedt inkább térdig a hóban a vadászaton. Ha megtalálják a farkastanyát, több lándzsával, kutyával és csapdával térhetnek vissza.

Az állatok utat ástak maguknak a karámba, és megöltek két anyajuhot, de nem sok értelme lett volna követni őket, ha nem havazik, és a farkasok nem hurcolják el az egyik birkát – emiatt lassabban mozogtak, mint egyébként. Azt is jelentette, hogy a barlangjuk talán a közelben van, és mint Olaf mondta, jobb most elintézni őket, mint drágán megfizetni a lustaságukért a nyáron, amikor nem lesz követhető csapa.

– Ott! – mutatta elöl Sigurd a feltúrt hófoltot, amelyből úgy ágaztak ki a csapák, mint kerékagyból a küllők. Középen hevert a birka, illetve ami maradt belőle, és ahogy közelebb osontak, a véres hó még sötétebbnek látszott az ágmennyezeten átszivárgó híg holdfényben.

– Akkor mindenki nyissa ki a szemét – mormolta Olaf, és kissé megemelte a lándzsáját, miközben tekintete az erdőt pásztázta. Az ordasok tudták, hogy lándzsás emberek üldözik őket, ezért felfaltak a juhból annyit, amennyit bírtak, aztán úgy felszívódtak, mint pára a tengeren. – Fogadnék, hogy mostanra már három rôstra vannak. – A sűrű felé bólintott, ahol olyan sötét volt a számtalan fenyőfa oszlopai között, mint magának Helnek a csarnokában. – De az is lehet, hogy lesnek ránk, és vállalnak egy lándzsát az oldalukba, csak hogy megvédjék a zsákmányt.

– Hát, ha így áll a dolog, gyerünk vissza – javasolta Svein. – Vissza a tűzhöz. – Topogott szőrmebélésű csizmájával a hóban, hogy egy kicsit felmelegítse a lábát.

– Miért ne? – csatlakozott Olaf. – Nincs értelme lefagyasztani a tökünket, mivel már úgysem találjuk meg a barlangjukat.

Sigurd még nem akart visszamenni, addig nem, amíg így lüktet a vérében az izgalom. Addig nem, amíg a farkasok a közelben lehetnek. A zsákmány kifordult belei gőzölögtek a hideg éjszakában, vagyis csak nemrég tépték fel a hasát. Már éppen fel akarta hívni erre a többiek figyelmét, amikor farkasüvöltés hasított az éjszakába, mint penge a húsba. Rögtön csatlakoztak hozzá más ordasok is. A hang egy dermesztő pillanatig azokra a harci kürtökre emlékeztette Sigurdot, amelyek a Karmsund-szorosban sivítottak azon a napon, amikor Gorm király elárulta az apját, és a fjord vörösre változott.

– Nem hoztunk elég lándzsát – mondta Svein. Észak felé sandított, és körözött hatalmas vállával. Az erdő megtelt körülöttük üvöltéssel. Olyan volt, mintha húsz vagy még több állat lenne a környéken.

– Ez benne a fortély – felelte Olaf. – Hogy más falkák azt gondolják, többen vannak, mint valójában.

– Ügyes fortély – jegyezte meg Sigurd, a zsákmánytól távolodó nyomokat vizsgálgatva.

– Igen, ravaszok a bestyék – helyeselt Olaf –, de Svein igazat beszél, túl sokan vannak ahhoz, hogy elbánjunk velük. – Harákolt, kiköpött a hóra. – Talán okosabb lenne hagyni őket. Inkább a karámok környékén helyezzük el a csapdákat, semhogy átcsörtessünk a területükre, mint azok a hülyék, akik a szomszéd jarl csarnokánál állnak meg vizelni.

Az üvöltés átcsapott csaholásba, mintha a farkasok a vérszomjat szítanák magukban, és egymást bátorítanák merész, meggondolatlan tettekre, akárcsak a fiatal harcosok a küzdelem előtt a pajzsfalban. Olyan hang volt, ami még a velőt is megfagyasztotta a csontokban. A vadászok szavak nélkül is tudták, hogy ugyanarra gondolnak.

– Talán azért hozták idáig a birkát, mert közel van a tanyájuk – vélte Sigurd, aki még mindig meg akarta tenni azt, amiért jöttek. – Megkeressük a barlangot, és megjelöljük. Nappal visszatérünk. Vagy megtámadnak, mire megölünk párat, a többi pedig eltakarodik a vidékről. Békén hagyják az állatainkat.

Olaf és Svein párafelhőket fújva összenézett. – Ha megtámadnak, és Sveint kapják el, egy hétig is ehetik, amivel elég időt kapunk, hogy elmeneküljünk – jegyezte meg Olaf. A vörös hajú óriás csak morgott valami trágárságot válaszul. – Szóval ne törődjünk az ordasokkal, menjünk egyenesen a vackukhoz, amelyet éppen úgy megvédenek, ahogy te tennéd a Reinennel vagy a csarnokoddal. – Legyintett lapátkezével. – Nem Égető csarnokáról beszélek, tudom, azt nem nagyon szereted, és igazából ezért pisálunk itt jégcsapot.

Sigurd nem gondolta, hogy ennyire látszik rajta a viszolygás Hakon jarl vén csarnokától.

Lándzsájával az erdő felé mutatott. – Bátyó, ez nem úgy hangzik, mint valami kihívás?

– De igen – ismerte el Olaf –, te pedig az apád fia vagy.

Hátat fordítottak a megölt birkának, és elindultak az új ösvényen. Szemük éles volt, akár a sasé, szívük vadul vert a szegycsontjuk alatt, mert nem valami könnyű haladni ebben a rémítő hangzavarban.

– Emlékeztess rá, hogy elmeséljem annak a kosnak a sagáját, amelyet Rettegésnek hívtak – szólalt meg Olaf, azután Sveinre pillantott. – Az apád és Slagfrid nyakig benne voltak abban a mókában, mert még fiatalok és ostobák voltunk, és nem tudtuk válasz nélkül hagyni a kihívásokat. – Megállt, intett a lándzsájával, hogy Sigurd menjen előre. – Csak utánad, Haraldarson.

Sigurd előrecaplatott a nyomdokon, és úgy is vigyorgott, mint egy farkas. – Boldogan vezetek, bátyó – mondta. – Köztudott, hogy a farkasok szívesebben támadnak a sereghajtóra. Könnyen kiszemelik az öreg prédát, amelyet kevesebb fáradsággal leteríthetnek.

– Aha! Értem már, miért van olyan sok ellenséged és olyan kevés barátod – felelte Olaf, mindazonáltal hátra-hátralesett menet közben.

Gázoltak a csapáson egy olyan erdőrészbe, ahol a fák sűrűbben nőttek, emiatt a hó sekélyebb volt. Svein vette észre, hogy noha az üvöltés kihívást is jelenthet, úgy, mint amikor az egyik csapatból elsújtanak egy lándzsát a másik fél harcosainak a feje fölött, ez a kihívás nem a hóban cammogó három embernek szól.

– Le! – sziszegte, és megrántotta Sigurd köpenyét. Leguggoltak, noha Sigurd ostobaságnak tartotta, hogy feladják a magasság előnyét, és az arcuk egy szintbe kerül a farkasok agyaraival. Ám ekkor kirajzolódtak az alakok a homályban, és ő látta, hogy a farkasok nem az ő irányukba fordulnak. Amióta lekanyarodtak az ösvényről, ahol megtalálták a döglött birkát, a gyenge szellő keleti irányba sodorta a szagukat, el a farkasoktól, így volt rá mégoly csekély esély, hogy az ordasok, főleg ha így lármáznak, nem veszik észre, milyen közel jutottak hozzájuk az emberek.

– Bekerítettek valamilyen állatot – suttogta Svein.

A fejük fölött egy madár röppent föl a behavazott ágak közül: holló lehetett, amely a falkát követve várta az új koncot. Sigurd látta, hogy Olaf megérinti a nyakában viselt amulettet, Thór kalapácsát, mert ahol felbukkantak a hollók, ott mindig számítani lehetett vérre és halálra.

– Jávorszarvas. Vagy medve – találgatta Olaf. A falka körülvette zsákmányát. Sigurd tekintete ide-oda járt az állatok között, igyekezett összeszámolni őket a homályban. Tíz? Talán még több. Nem tudta, de az biztos, hogy képesek egy medvét is leteríteni, ha Olafnak van igaza, ezért csaholnak olyan vérszomjasan. Igazából csak a falkát látta, a vicsorgó, meglapuló, üvöltő farkasokat.

– Biztos, hogy bele kell avatkoznunk ebbe a küzdelembe? – kérdezte Svein, mert ha a farkasok csakugyan egy medvét szorítottak sarokba, akkor a három ember jobban teszi, ha elhordja az irháját a fogak és karmok közeléből.

– Hacsak azt nem mondod, hogy hallottál már medvét, amely galdrt énekelt, akkor azt hiszem, valami másba csörtettünk bele – mormolta Sigurd, és megütögette a fülét, amelyet a lándzsahajításnyira tomboló és ordító zűrzavar felé fordított.

– Óðin seggére! – szisszent föl Olaf.

Nem volt könnyű kiemelni az emberi hangot a farkasüvöltésből, de amikor Sigurd megtalálta a fonalát, nem maradt kétsége. Női hang volt, noha önmagában az a tény, hogy mit művel egy asszony egyedül az erdőben éjnek vadján, elegendő volt, hogy a férfiember nyakán fölmeredjen a szőr, mint a farkasén.

– Nem azért jöttem ide, hogy ujjat húzzak egy seiðr boszorkánnyal – mondta Olaf, és hol szorosabbra vette, hol ellazította a fogást a lándzsa nyelén, hogy kissé megmelegítse az ujjait. A farkasok most inkább acsarogtak vonítás helyett, és ez a hang úgy rezgette Sigurd belsejét, mint barlangban a sziklaomlás.

– Nem lehet valami tudós boszorkány, különben álcázta volna magát előlük – mondta Svein, és ez értelmesebb megjegyzés volt, mint amilyeneket megszoktak tőle.

– Még sosem hallottam olyan varázsigéről, amely becsaphatja egy farkas orrát – vágott vissza Olaf.

– Ott van – mutatott Sigurd egy elmosódó alakra, amelyet egy kidőlt fa földdel kerekre tömött gyökérzetéből választott ki a tekintete. A sötétség miatt korábban nem látta, de most már igen. Háttal állt a gyökereknek, szembenézett az acsargó vadakkal. Kántált.

– Igen, látom – bólintott Olaf.

– Gondoltatok már rá, hogy talán hozzájuk beszél? – kérdezte Svein. – Hogy ő a gazdájuk? Merthogy még nem ették meg.

– Csak figyelj, Vörös, és megkapod a választ – felelte Olaf. Sigurd egyetértett, mert noha a galdr visszatartotta az ordasokat, néhányuk már közelebb kúszott, hassal a hóban. Az egyik állat, egy hatalmas kan, amelynek a marmagassága jóval meghaladta a három lábat, már csak lándzsányira volt a boszorkánytól, elég közel ahhoz, hogy ugorhasson. Fenyegetően acsargott, egyértelműen közölve a falkával, hogy ő ontja az első vért. Utána a többiek is csatlakoznak a mészárláshoz és az őrjöngő zabáláshoz. A félelmetesen éles agyarak letépik a csontról a húst, amelynek véres koloncait egyben nyelik le a farkasok.

– Készen vagytok? – kérdezte Sigurd, és nem kellett a társaira néznie, mert anélkül is tudta, hogy bólintottak. Boszorkány ide vagy oda, amikor van lándzsájuk, egyikük sem fogja a sötétben lapítva végignézni, amint egy asszonyt széttépnek.

– Ne hagyd, hogy mögéd kerüljenek – intette Olaf. Sigurd felállt, elüvöltötte magát. Törtetni kezdtek a hóban a boszorkány irányába. Az ordasok feléjük fordultak, sárga szemük visszaverte a holdfényt, vicsorgó szájuk feltárta késéles agyaraikat.

A falkavezér lekuporodott, nagy fejét balra fordította, és morgott Sigurdra, aki nem állt meg. Döfött a lándzsával, de elvétette, mert a hatalmas hím félreszökkent, azután ugrott. Sigurd keresztbe fordította lándzsája nyelét, de nem volt elég gyors, és a farkas állkapcsa, amely kétszer olyan erős volt, mint a legnagyobb kutyáé, összezárult az alkarján. Csontok és izmok súlyos tömege csapódott a mellének, és hanyatt lökte a hóban. Mintha Völund üllője morzsolta volna a karját. A farkas fenyegetően meredt rá sárga szemével, ám Sigurd kihívóan beleüvöltött az állat lélegzetének forró, büdös felhőjébe, az egyetlen dologba, ami elválasztotta a farkas orrától. Az állat súlya Sigurd mellének nyomta a lándzsanyelet, most már küzdenie kellett minden lélegzetvételért, hogy kihívóan ordíthasson tovább. Miközben az ordas megpróbálta összeroppantani a karcsontot, hogy hozzájusson a velőhöz, Sigurdnak mégis sikerült becsúsztatni a jobbját a horpasz vastag szőre alá, így kihúzhatta a scramasaxot a hüvelyéből.

A farkas acsargott, egy berserk gyilkos dühével rángatta a fejét, Sigurd már arra gondolt, mindjárt kitépi a karját az ízületéből, de a gondolkodás most a halált jelentette, így beledöfte a pengét a vadállat oldalába. A vas végigkaristolt egy bordát, mielőtt feltépte a húst. A farkas annyira szomjazta a vért, hogy mintha meg sem érezte volna magában a lábnyi hosszú késpengét, csak rángatta a kart. Sigurd megforgatta benne a scramasaxot, igyekezett minél mélyebbre nyomni, hogy súlyosabb sérülést okozzon. Úgy rémlett, nevetést hall. Talán valamelyik isten mulatott rajta, amiért hanyatt esett a hóban, és csak a saját karjának köszönhette, hogy az ordas még nem harapta el a torkát. Kihúzta a hosszúkést a bordák közötti húsból, ismét döfött, beleordítva kihívását a hegyes pofába, úgy, ahogy Týr, a csaták ura tette abban a pillanatban, amikor az óriás Fenrir letépte a karját.

Tölgyfa ágáról felröppenő bagoly sebességével futott át elméjén a gondolat, hogy a többiek bizonyára szintén harcolhatnak, máskülönben miért ne segítenének? Ekkor mintha tűz öntötte volna el a jobb kezét és a karját, de rájött, hogy farkasvér, forró és ragacsos, akár a szurok. Újra és újra lecsapott, ráordítva a farkasra, hogy haljon már meg, és még mélyebbre nyomta a pengét az állat mellébe, hogy keresztülszúrja a dobogó szívet.

Az acsargás elhallgatott. A hatalmas állkapcsok ellazultak, noha a farkas még mindig marcangolni próbált, nem érthette, miért nem bírja elharapni a csontot. Borzongás futott végig rajta, izmai reszkettek, mint viharban a hajókötél, és fennakadt a szeme. A hatalmas fej félrebillent, az állatból elszállt az élet, valahol egy másik farkas felüvöltött, mintha tudná, hogy vezetőjük elpusztult. Sigurd mozdulatlanul feküdt a súlyos tetem izmainak, inainak és csontjainak kolonca alatt.

Végre odajött Olaf, és leemelte Sigurdról a döglött farkast. A hóról visszaverődő fényben tisztán látszott, mennyire aggódik.

– A karod! – mondta.

– Még az enyém – felelte Sigurd –, ámbár nem neked köszönhetem. – Olaf nyújtotta a jobbját, Sigurd megmarkolta, hagyva, hogy Olaf felhúzza a földről. Melle vadul fújtatott, fejét ködbe burkolta saját lehelete. Olaf megbökte lábával az állatot, hogy csakugyan döglött-e. Közben Sigurd körülnézett. A többi farkas eltűnt, Svein felemelt lándzsával nézett utánuk, és figyelt. Azon az ordason kívül, amelyet Sigurd ölt meg, még két farkas hevert a hóban, az egyik döglötten, a másik még lihegett, a lábai rángtak, mintha azt gondolná, hogy fut.

– A karod – ismételte Olaf, és feléje bökött az állával. Sigurd fölemelte a bal karját. Ökölbe zárta, majd ellazította az ujjait, hogy lássa, teszik-e a dolgukat az inak és az izmok, noha a karját véges-végig hasogatta a kín. Előrehajolt, belevágta hosszúkését a hóba, és amikor kirántotta, a vason már alig volt vér. Visszadugta a fegyvert a hüvelyébe, és a fogait csikorgatva felhúzta a zubbonya ujját, hogy megmutassa a helyet, amelyet pár pillanattal ennek előtte még a farkas állkapcsa szorított.

Olaf szája vigyorra húzódott a szakállban, mert nem látott tépett húst, csontszilánkok se meredtek ki a véres sebekből. Viszont látta a páncélt, amely rendszerint Sigurd lábszárát védte: a bőrtokot borító vaslemezek némelyike behorpadt. Jobb hely is volt ez a fogaknak, mint Sigurd karcsontja. Egy Ofeig Grettir nevű ember információkkal fizetett Sigurdnak a lábvértekért, ám Fekete Floki később levágta Grettirt, meg azt az embert is, aki láncon tartotta őt, Sigurd meg örült, hogy visszaszerezte a vérteket. De annyira még sosem örült nekik, mint most.

– A megvadult kutya mindig a karodnak ugrik, ha elébe tartod – mondta, és összerándult, amikor ismét ökölbe szorította a kezét. – Azt gondoltam, egy farkas ugyanezt tenné, ha úgy adódna.

– Ravasz vagy, mint Loki – helyeselt Olaf, és a boszorkányhoz fordult, aki a kidőlt fa gyökérzetének árnyékában állva, némán figyelte őket. – Ki vagy, asszony? Merthogy ifjú barátom csaknem farkasbendőbe került miattad.

Az asszony Olafra pillantott, de azután visszanézett Sigurdra, akit mindeddig figyelt. Jobbjával felemelte bütykös végű botját, és Sigurdra mutatott.

– Én vagyok az akkor, a most és a talán – felelte, és bármennyire beburkolózott a sötétbe, a hangja elárulta élemedett korát, noha, amennyire Sigurd látta, a gerince nem volt sem görbe, sem ferde.

– Te seiðr-kona vagy – mondta az ifjú, inkább állítva, mint kérdezve. A szeme sarkából látta, hogy Svein és Olaf egyaránt megérintik a nyakukban lógó Thór-kalapácsot, mert egy seiðr-asszony nem olyasvalaki, akivel az ember szívesen találkozik az erdőben újholdkor.

– Nem valami hatalmas – kockáztatta meg Svein –, különben használtál volna valamilyen sötét varázslatot, hogy elrejtőzz a farkasok elől.

Az irhacsuklyás fej Svein felé fordult. A csuklya bélése – macskabőr lehetett – olyan fehér volt, akár a hó, amelyen álltak.

– Téged el tudlak tüntetni, óriás – felelte az asszony, ami pontosan az a fajta beismerés volt, amit reméltek, vagy nem reméltek. Mert egy seiðr-asszony éppen olyan veszedelmes, mint a kés, amelyet nem látunk. Mindenki hallott már meséket arról, hogy az ilyen nők megigéztek embereket, káprázatokkal vagy őrülettel sújtják őket. Sigurd azonban éppen most küzdött meg egy farkassal, és még fűtötte a harci láz, így hát nem ijedt meg egy öregasszonytól, különösen egy olyan banyától, akiből nélküle farkasvacsora lett volna.

– Nem csodálom, hogy neked mentek – mondta, és a hóban elterült, hatalmas állat felé biccentett, amelynek a pofájára fagyott a vicsorgás, és a tépőfogai ugyanolyan veszedelmesnek látszottak. – Amennyi szőr meg bőr van rajtad. – A sötétkék köpeny fölött a boszorkány vadmacskaprémet viselt, a lábszárára birkabőrt csavart. Macskaszőr kesztyűje, szőrös borjúbőr cipője volt, a farkasok nyilván úgy gondolták, könnyű zsákmány lesz a különös figura.

– Mégis ép vagyok – felelte az asszony, és noha az arca nem látszott a csuklya alatt, Sigurd mégis tudta, hogy szavait mosoly kíséri.

– Nem varázslattal idéztél ide minket, ha ezt akarod elhitetni velünk – szólalt meg Olaf. A csuklyás fej most felé fordult, és Olaf, aki vakmerőbb volt magánál Týrnél, majdnem visszahőkölt. – Rájuk vadásztunk.

– Mert Sigurd nem szereti új csarnokát – tette hozzá Svein, és odacaplatott hozzájuk a hóban, hogy szemügyre vegye Sigurd farkasát. Sokkal nagyobb volt azoknál, amelyeket ő és Olaf lándzsáztak meg.

– Melyikőtök hallotta meg a galdrt? – kérdezte az asszony. Sigurdra nézett, legalábbis a feje az ifjú felé fordult.

– Hallottuk az ordasokat – válaszolta Olaf –, üvöltöttek, mintha égne a farkuk. Még egy halott is meghallotta volna.

– Egyikőtök sem hallotta a galdrt? – kérdezte az asszony.

Csönd volt, az a fajta, amely csak erdőben lehetséges, ahol vastag hó takarja lent a földet és fönt az ágakat. Azután egy madár csapott föl valahol a magas ágak közül, és hó zuhant a földre a boszorkány mellett.

Így hát a holló eszik a farkasból, gondolta Sigurd. Mit jelezhet ez?

– Én hallottam, boszorkány – felelte.

– Ó igen, Fenrir-gyilkos – mondta az asszony, és Sigurd ismét megérezte a hangjában a mosolyt.

– Szerencséd, hogy megölte a farkast, öreganyám – szólt Svein –, különben úgy roppantotta volna el a csontjaidat, akár a száraz ágat.

– Ha te mondod. – A seiðr-asszony kettőt lépett, és lassan meghajtotta előre a botot. Olaf és Svein fölemelte a lándzsáját, hogy védjék magukat. De a boszorkány nem igézetet küldött rájuk, csak odament az óriási farkashoz, és fejét félrehajtva nézett fel Sigurdra. Egy holdfénycsík keresztbe vágta az arcát, Sigurd egy pillanatra látta fehér bőrét és egyik szemének ragyogó feketéjét.

– Mi a neved? – kérdezte.

– Ha! – A pára, amely a hangot kísérte, egy pillanatig lebegett a holdfényben. – Előbb hallod meg egy macska lépését, vagy egy hal lélegzetét – felelte a banya, azután Sigurd felé döntötte a botot. Az ifjú nehezen állta meg, hogy kettejük közé ne tartsa a lándzsát. – Kell a rókának kopoltyú? Vagy az egérnek szarv? – kérdezte az asszony. – Az emberek boszorkánynak hívnak. – Valahol keletre a farkasok ismét felüvöltöttek. Sigurd a tarkójáig lúdbőrös lett, mert az asszonynép jajongása jutott az eszébe, amikor tüzet gyújtott apja csarnokában, hogy annak máglyáján hamvassza el a falusiakat, akiket lemészároltak Randver jarl emberei. – De mert te kérdezted, farkasölő – folytatta a boszorkány –, hát megmondom neked. Valaha Bergljotnak hívtak. Igen, Bergljotnak – ismételte meg a nevet olyan halkan, hogy Sigurd alig hallotta, mintha az asszony nem szeretné hangosan kimondani.

– Mit csinálsz itt egyedül, Bergljot? – kérdezte Sigurd. Lándzsájával az ösvényre mutatott, amelyen jöttek. – Messzire érkeztünk. De szerintem te még messzebbről kerültél ide.

Tudta, hogy tíz rôston belül egyik irányban sincs falu, de még ha lenne is, ez az asszony egyikből sem jöhetett volna. Valószínűleg magányosan él egy füvekkel tömött kalyibában, ahol az egerek, madarak és pókok jelentik minden társaságát.

– Számomra biztonságosabb éjszaka utazni – felelte a boszorkány.

– Hát persze, épp most bizonyítottad – biccentett Olaf a mellette heverő dög irányába, ám Sigurd értette, mire céloz az asszony, és Olaf is értette, mert némelyek szívesen dobnak zsákot egy seiðr-asszony fejére, hogy azután lándzsával szurkálják össze, még mielőtt a sötét varázslat megaszalná a férfiasságukat, vagy megőrjítené őket.

– Látsz rajtam egyetlen karcolást, Olaf Ollersson?

Sigurd és Svein Olafra nézett, aki visszabámult rájuk. Lélegzetének párafelhője mögött összevonta a szemöldökét, bár a boszorkányban lehetett elég seiðr ahhoz, hogy kitudja Olaf és az apja nevét.

– Miközben ezek a szegények halottak – mondta az asszony. Kesztyűs kezét belefúrta a farkas nyakának vastag szőrébe. – Csakúgy, mint a testvéreid, ifjú Sigurd.

– Hova tartasz? – kérdezte Sigurd. Kezdte magát olyan kellemesen érezni, mint az, akinek bolhás a nadrágja.

– Tudod te azt, ifjú Sigurd – felelte a nő. Felállt, amitől árnyékba borult az arca, de a szeme olyan volt, akár a macska karmai.

– Vadászni jöttünk, asszony – mondta Olaf –, nem pedig azért, hogy itt ácsorogjunk, amíg lefagy a tökünk, miközben holmi seiðr-asszonnyal társalgunk, és bánjuk, amiért elraboltuk a farkasoktól a lakomát.

Svein toronyként magasodott az öregasszony mellett, de még ő is megfeszült e szavak hallatán. A boszorkány azonban csak nevetett. Úgy nevetett, hogy az ember azt gondolta volna, egész éjjel méhserrel öblögette a torkát, nem térdig érő hóban topogott a farkasok gyűrűjében, amelyek darabokra tépték volna, ha nem mentik meg a férfiak a lándzsáikkal.

– Mi olyan mókás? – kérdezte Sigurd, akiben ébredezni kezdett a harag, amiért a banya kineveti őket.

– Hát igen, avass be minket, mert semmi sem melegíti jobban a hasat, mint egy jó nevetés – tódította Olaf.

– Semmi, csak a fűszeres márc – dörögte Svein. – Amelyet innunk kéne ahelyett, hogy itt növesztünk jégcsapokat takonyból.

A boszorkány fölemelte a botját, és a bütykös végével sorra rájuk mutatott. – Ide jöttetek vadászni – mondta. Nevetése úgy halt el, mint ahogy a pára foszlik szerte a levegőben. – Vadászni jöttetek, mégis ti vagytok azok, akikre vadásznak.

Sigurd szívét szúrni kezdte a rettegés jégpengéje, de lerázta magáról, ahogy a havat szoktuk, mielőtt beszivároghatna a gyapjú alá. – Vannak ellenségeim, öregasszony. Mit akarsz velük?

– Ellenségek – ismételte meg a boszorkány. Sigurdnak úgy rémlett, hallja, amint az öregasszony homloka belereccsen ebbe a szóba. – Úgy vannak ellenségeid, ahogy a heringnek bálnája. – Fölemelte egyik irhába bónyált karját, rámutatott az ifjúra, macskaprém kesztyűje fehérlett, akár a hó. – Látlak, Haraldarson. Nagyon jól látlak.

– És még mit látsz, asszony? – firtatta Sigurd.

– Látok egy lángoló tűzhelyet és egy tányér forró ételt – felelte a varázslónő.

Erre még Olaf is elnevette magát, bár Sigurd azon rágódott, amit még holmi vándorló seiðr-asszony is tudni látszik róla. Rászegezte a tekintetét, és az asszony visszanézett. Egyikük sem szólt. A csönd olyan súlyos lett, mint a fehér takaró, amely fölöttük nyomta a fenyőágakat.

Azután az ifjú a hóba vágta a lándzsáját, odacsörtetett a hatalmas farkashoz, amelyet megölt. Lekuporodott, megragadta. Arca majdnem belesüppedt a hóba, miközben megemelte a holtsúlyt, és a vállára dobta. Istenek, te aztán jó nehéz vagy, gondolta. Ám a farkas meleg volt, és Sigurdnak jólesett a kihunyó élet utolsó jele a vállán és a tarkóján, még akkor is, ha az orrát facsarta a rezes vérszag, és a dögből kicsordult bélsár bűze.

Olaf és Svein is felkapta a maga ordasát, és megfordultak, hogy saját nyomukon induljanak hazafelé.

És a boszorkány velük tartott.

2.

– Most akkor sötétben kell ennem? – ordította a király, és visszakézből leverte az asztalról a tálat, amelyből szétfröccsent a forró étel. Még egyik emberének arcába is jutott belőle. A harcos inkább hagyta, hogy a leves égesse az arcát, semhogy lássák, amint letörli.

– Tölts egy kis olajat ebbe – mordult rá Moldof a rabszolgára, és a legközelebbi háromlábú vastányérra mutatott. – Mielőtt kiveszek egy parazsat a tűzhelyről, és feldugom a seggedbe.

A rabszolga már sietett is a padok és a rajtuk szorongó emberek között, mert az ilyen fenyegetéseket a király volt bajnokától manapság ígéretnek lehetett venni. Talán mindig is így volt, de amióta Moldof elvesztette a jobbját, és vele a karját is könyökig, amikor előző nyáron Harald jarllal harcolt Skudeneshavnnál, éppen olyan ronda lett a modora, mint a képe. Csonkán és balkezes vívóként is a király legjobb harcosának számított, de nem volt bajnok többé, nem követelhette magának azt a megtiszteltetést, hogy a király hajójának orrában állhasson, és a szégyen úgy áradt belőle, akár a bűz.

– Egyet-kettőt oda kellene láncolnom a sziklához, hadd igyanak a kurva dagályból! – sistergett Gorm király, mint a fazék, amelyet túl sokáig hagytak a tűzön. Népe feszengett a padokon, fegyveresei egymásra sandítottak, az asszonyok a gyermekeiket keresték a sarkokban, mielőtt megharagíthatnák a királyt, amikor ilyen pocsék hangulatban van.

Egy Hreidar nevű nagy melák felkapta a király üres ivószaruját, felállt, az asztal végén belemerítette egy vödörbe. Visszament Gormhoz, közben lenyalta a kézfejére hullott cseppeket, majd a saját ivókürtjét ráemelte a királyra.

– Halál az ellenségeidre, nagyuram! – elvigyorodott. – De csak az után, hogy a farkuk összeaszalódott, és asszonyaik végignézik, hogyan könyörögnek egy éles pengéért, meg egy jó suhintásért!

Felharsant az éljenzés, bár Moldof csak átkozódott az orra alatt, ám a káromkodás elillant a hangzavarban, mint egy bágyadt fing. Természetesen gyűlölte Hreidart, mert ő volt az új bajnok. Moldof azonban fékezte a nyelvét, mert egy karral kevesebbje volt ahhoz, hogy legyőzze Hreidart, ha a sértegetés verekedéssé fajul.

A király nem talált magában mosolyt, amivel meglágyítsa ajkának acélsodronyát, de azért biccentett. Szaruját Hreidarra köszöntötte, azután a szájához emelte, és úgy döntötte magába, mintha most úszta volna át a fjordot, és olyan sós lenne a torka, akár Óðin magja.

Majd a csarnok sötét végébe nézett, ahol az egyik pad végén egy alak görnyedt a kupája fölé. Nem szólt senkihez, nem nézett senkire. Azt állította, hogy Fionn-nak hívják; ezt a nevet Gorm még sosem hallotta, nem tudta, mit jelent, de a férfi azt állította, hogy Albából származik, ami ott van messze nyugaton, és ez kétségtelenül megindokolta nehézkes, darabos norvég beszédét és azt, hogy senki nem ismerte sem őt, sem rokonságát, azt sem tudták, hogyan került Avaldsnesbe. Mégis kihallgatást kért Gormtól, és talán nem csupán a kíváncsiság vette rá a királyt, hogy meghallgassa, amit mondani akar. Fionn hallott a király… gondjáról. Azt állította, hogy megoldja némi díjazásért. Micsoda arcátlanság! Talán úgy gondolja, hogy a király nem képes megoldani a saját problémáját? Ki kellett volna hajítania a pimasz kis szardarabot, hogy a seggén csússzon. De nem tette meg.

És tessék, valamilyen okból itt van a tetőm alatt. A méhseremet issza.

Kadlin királyné intésére egy Galti nevű ember, aki vékony volt, akár a nyírfa, előhúzta övéből kecskeszarv kürtjét, és fújni kezdte a legvidámabb dallamot, amit ismert. A királyné bólintott, és intett, hogy mindenki folytassa az evés-ivást, és az emberek azt is tették. Újrakezdték a beszélgetést, hagyták, hadd főjön Pajzsrázó Gorm a saját levében, ahogy már hetek óta teszi. A király már ébredéskor rosszkedvű volt, és az is maradt az utolsó csepp márcig, majd belezuhant prémes ágyába, hogy áthorkolja az éjszakát, vagy többnyire csak feküdjön, és a gerendákat bámulja. Hallgatta, ahogy az egerek motoszkálnak a nád között. Olyan volt ez, mint valami sajgás, mint egy régi kard vágta seb, gyógyult csonttörés, amely hasogat, valahányszor eső közeledik. És semmivel sem szabadulhatott tőle. Sem a nők, sem a méhser nem segített a felejtésben.

Haraldarson.

– Miért hoztad ezt most föl, Hreidar? – kérdezte, úgy dobva a szavakat a csarnok zsivajába, mint egy lapos követ a vízbe.

Hreidar a homlokát ráncolta, és törte a fejét, hogy mit is mondott. – Arról, hogy meg kell ölni ellenségeidet? – Felszegte az állát. – Annak a Sigurd kölyöknek meg kell halnia.

– Az a kölyök levágta Randver jarlt – mordult föl Moldof. Ferde szája és egy akó sör eltorzította a szavait.

A király hallgatott.

Hreidar vállat vont. – Tudjuk, hol rejtőzik – mondta –, és azt is tudjuk, hogy legföljebb fél hajóra való ember van vele. – A forradásos, nagy szakállú emberekre nézett, akik a király sörpadján ültek. – Nem lenne nehezebb, mint kirázni a bolhás irhát. Hajózzunk oda, és zúzzuk össze ezt a Sigurd Haraldarsont, mielőtt felvinnénk a Viharbölényt a csónakházba még a tél beállta előtt.

Az Albából jött Fionn erre feltekintett, noha sötét szeme semmit sem árult el.

Gorm király szembenézett Hreidarral. Az izmok a szakálla alatt – amelyben mainapság egyre több a vas, mint a réz – ugráltak a visszafojtott dühtől.

– Nem a koponyádban tárolt eszed miatt vagy az élharcosom, Hreidar, hanem mert hatalmas és ronda vagy, és még megvan mindkét kezed. Előbb kérnék tanácsot a kutyáimtól, mint tőled.

Ez nem csekély sértés volt, Hreidar azonban még mindig pöfögött a büszkeségtől, amiért Gorm a bajnokává nevezte ki, ezért leperegtek róla urának szavai, akár a víz a sirály szárnyáról.

– Pedig igaza van, ha a véleményemre vagy kíváncsi – szólalt meg Moldof. Hreidar összevonta a szemöldökét, mert utolsónak Moldoftól várt segítséget. – Ha békén hagyod a patkányfészket, mire legközelebb belenézel, térdig fogsz járni a férgekben. Ugyanez történhet ezzel a suhanccal, ha nem intézzük el addig, amíg gyenge. Amikor nincs egyebe a bőrnél a hátán, és olyan becsvágyó, hogy az Yggdrasil csúcsára is felmászna, ha hozzáfér.

– Az a vágya, hogy engem holtan lásson – dörmögte a király a szakállába, és arany nyakperecét babrálta.

– Így igaz – bólintott Moldof –, és ki hibáztathatná azok után, amik estek? – A király nem felelt.

– Ne felejtsük el, hogy van egy remek hajója – szólalt meg egy Otkel nevű férfi –, egy remek hajója, de épp csak annyi embere, amennyivel vitorlázhat, az evezésről nem is beszélve. A Reinen az éke lenne kikötődnek, nagyuram. Ha meglátja, még a Viharbölény is arra áhítozik, hogy átfessék, és jól megvakarják a fenekét.

– Lándzsahegyre kéne tűznünk a suttyót, amíg a sebeit nyalja – mondta egy potrohos, vörös arcú harcos, neve szerint Ham. – Két legénységre való emberrel kisöpörjük Égető jarl vén csarnokát.

– Igen, érdemes portyát indítani oda, mert, hacsak nem tévedek, Égető fia sosem jött ide, hogy megfizesse az adóját ezüstben – helyeselt Hreidar.

– Ez azért volt, mert Thengil Hakonarsonnak nem volt semmije – felelte Moldof. – Az ugyan egyetlenegyszer sem portyázott az egész hitvány életében. Ez volt az egyetlen oka annak, hogy hagytuk, hadd mászkáljon az apja árnyékában, akár egy trágyadombban.

– Tele vagytok tanácsokkal, ahogy ültök itt a csarnokomban, a bendőtökben az ételemmel és a sörömmel – mondta a király –, tudva, hogy ma éjszaka csak az asszonyokkal kell csatároznotok, hogy tegyék szét a lábukat, amikor bemásztok az ágyba. – Ahogy billegette vastag ujjait, gyűrűi csillogtak a frissen gyújtott lámpás fényében. – Verekedésre áhítoztok, de csak a dolog egy részét látjátok. Mint a makréla, amely körbeússza a hajógerincet, és nem tudja, hogy egy egész hajó van fölötte. Fenékvíz, ballaszt és ülések, teli emberekkel.

– Ezek az emberek pedig tele vannak gondolatokkal, félelmekkel, reményekkel és kétségekkel – mondta valaki, de most senkit nem érdekelt a költészet.

– De hát ez nem csata lesz – felelte Ham a táljából kihalászott csontot szopogatva –, sokkal inkább disznóölés a Jól ünnepre. – Lenyalta ujjait, majd beletörölte őket sűrű szakállába. – Hadd vigyek föl oda pár fiatalt. Akad néhány, akikre ráfér, hogy vért szagoljanak. – Vállat vonva nézett Hreidarra. A király bajnoka biccentett.

– Nem lesz alkalmasabb idő arra, hogy lezárjuk ezt, és eltakarítsuk végre Harald jarl szemetét – mondta. Többen is bólogattak, és helyeslően morogtak. Olyanok voltak, mint aki a tüzet piszkálja, hogy felszítsa a lángokat.

– Az az ifjú Óðin kegyeltje! – tört ki a király, azután fintorgott, mintha szeretné visszaszívni a mondottakat, mintha a kimondással igazolta volna a szavak igazságát. De hát ez a dolog olyan régen rágta belülről, hogy talán most ki kellett buknia. Talán valaki megnyugtathatja. Ahogy végighordozta tekintetét az arcokon, elfogta a kétség.

– Csakugyan szerencséje volt az ifjú Sigurdnak – bólintott Otkel. – Képes volt kiemelni a fejét a vértengerből, amelybe bele kellett volna fulladnia az apjával, a testvéreivel és Harald jarl összes emberével együtt. – Megvakarta az arcát. – Talán több, mint szerencse.

– Olyan módon kerülte ki a halált, ahogy a füst az öklöt, amely meg akarja ragadni – jelentette ki Moldof.

– Igen és ott volt az a dolog a fával – mondta Gorm király. Úgy köpte ki a szavakat, mintha romlottak lennének.

Pár percig mindenki hallgatott, mert valamennyien hallották a történetet, hogyan lépett Sigurd a Mindenek Atyja nyomdokába: feláldozta magát, akárcsak az Akasztott Isten, egy fa ágai közé kötözve, az éhhalál szélén. De az ifjú nem halt éhen. Kilenc napot bírt ki, mondták róla, és abban az időben látomások formájában lejátszódott előtte a saját jövője. Kiérdemelte Hangaguð figyelmét és jóindulatát, így most talán csak egy bolond próbálna belekötni. Nem győzhette le még Randver, a hatalmas jarl sem, aki sok száz lándzsát hívhatott harcba; nem menekülhetett a haláltól, amelyet az arcátlan Sigurd odavitt Randver tulajdon házába. A király csarnokában mindig ment a padlót borító száraz kákáéhoz hasonlatos susogás, hogy Sigurd Haraldarsont, az ifjú harcost az Ázok kegyelme kíséri. Gorm király, aki egy embertől sem félt, igenis félt az öreg Félszeműtől, és nem akarta magára zúdítani az istenek haragját.

– Nem kis dolog az, ha egy Óðin kedvelte férfi az ember ellensége – szögezte le Gorm király, és ezt senki sem vitatta. Ujját a halántékára nyomta, ahol egy vastag ér lüktetett a bőr alatt. – Mint a Nídhögg az Yggdrasil gyökereit, úgy rágja belsőmet a gondolat, hogy talán amit Harald jarllal tettünk, ellenünk fordította Asgard urait. Talán én magam mérgeztem meg a saját wyrdemet ezzel… – Az ajkába harapott nehogy kimondja az árulás szót, ámbár nem volt ott egyetlen ember sem, aki ne tudta volna, mit nyelt vissza.

– Ha az istenek nem akarták volna, hogy Harald jarl meghaljon, nem tették volna olyan könnyűvé a megölését – mondta Hreidar már-már mosolyogva.

– Aha! Könnyűt mondtál? – förmedt rá Moldof, és belecsapott karcsonkjával a tűzhely füstjébe. – Nem emlékszem rá, hogy te harcoltál volna vele, Hreidar. De arra sem, hogy olyan könnyű lett volna.

Igazat beszélt: Hreidar, Otkel, Ham és sok más harcos a csarnokban még ugyanolyan jól emlékezett rá, hogyan küzdött meg Moldof Haralddal, akárcsak Gorm király. Hogy is ne emlékeztek volna? Még azok is emlegették, akik nem is voltak ott azon a napon. Mintha két óriás jávorbika csapott volna össze: egyik sem adott, vagy kért kegyelmet, és a viadalról máris énekeltek a skaldok. Bár Moldof ettől még nem szerezte vissza a fél karját és a helyét a király hajójának orrában, amit hangsúlyozott is állandó sértődöttségével.

– Ennek ellenére Harald és egy híján valamennyi fia halott – mondta Hreidar. – Halott a felesége, a csarnoka por és hamu, és mi még egy karcolást sem szenvedtünk el attól az isteni kedvenc korcstól. – Fölemelte a két kezét. Tenyere úgy elszarusodott az evezőktől, a kardtól és a pajzstól, akár a vízben forralt bőr. – Igen, a fiú valahogyan legyőzte Randver jarlt – folytatta –, de mielőtt a kardja megszáradt volna, olyan sebesen menekült, mint a tyúk a ketrecből, ha tüzet fog a tolla. Most pedig Randver jarl fiának segge fényezi apja magas székét, azé az emberé, aki engedélyedet várja a vezéri nyakperec viselésére. – Kelet felé mutatott sörösszarujával. – A vizek ismét simák Hinderånál, és mit csinál Sigurd?

– Hrani jól illik majd az apja székébe – mondta egy Alfgeir nevű idősebb férfi, aki mostanáig hallgatott. Gorm király egy biccentéssel méltányolta a véleményét.

Ham böffentett egy kiadósat, azután fölemelte vastag ujját. – Akkor miért nem maradunk ki az egész dagonyából, és hagyjuk, hogy Hrani Randversson intézze el az ifjú Sigurdot? Senki nem mondhatja, hogy neki nincs elszámolnivalója a legénnyel. – Fogott egy kenyérdarabot, kitörölte vele a tányérját. – Hadd takarítsák el a hinderåi férfiak ennek a mocsoknak a maradékát, miközben mi végigisszuk a telet.

– Az tetszene neked, mi, Ham? – kérdezte Hreidar. – Ülni a kövér seggeden, miközben mások elvégzik a munkádat.

Ham vállat vont. Miért ne tetszene?

– Amikor Haraldarson megtámadta Randver jarlt, mindnyájunkat megtámadott. Megsértett minket – mondta Moldof. – Megsértette a királyt! – Avaldsnes népe azóta nem hallotta, hogy a volt bajnok morgásnál hangosabban szólalt volna meg, amióta kardforgató kezét elveszítette, így hát valamennyien felnéztek, még a zene is abbamaradt. Galti elvette a szájától a kecskekürtöt, és ugyanúgy a király asztalát bámulta, mint a többiek.

– Nagyuram, hadd menjek oda, hogy befejezzem a dolgot – folytatta Moldof. – Felkutatom az ifjú farkast, és kibelezem. Köveket rakok a belei helyére, és elsüllyesztem a fjord vizébe. – Megütögette a halántékát ott, ahol egy régi heg dudorodott. – Még egyszer nem kell beengedned az eszed tokjába.

– Rád itt van szükség, Moldof, hogy megvédd az asszonyokat, és rámordulj a gyermekekre, hogy az anyjuk könnyebben ágyba zavarhassa őket – válaszolta Hreidar. Többen elvigyorodtak, de senki nem mert hangosan nevetni.

– Vigyázz a nyelvedre, Hreidar – csikorogta Moldof –, hacsak nem akarod kiásni vele a temetési halmodat!

Hreidar fogai megvillantak a szakáll között. – Most ki kellett volna száradnia a számnak, mint az öreg Hroald egyik fingjától. – Megcsóválta a fejét. – De még sosem láttam, hogy egy félkarú bárkit is meg tudott volna ijeszteni a levesen kívül a fazékban.

Moldof rommá vert arca eltorzult. Fölállt a sörpadról. Úgy húzta ki magát teljes magasságában, ahogy a drakkar vitorlája emelkedik fölfelé az árbócon.

Gorm király egyetlen szóval elfojthatta volna a szóváltás lángját, mielőtt túl magasra szökik, ám ő csak a szájához emelte a sörös-szarut, és hátradőlt székében. Megkönnyebbült, mert az emberek már nem az ő wyrdjével és az általa elárult jarl fiával foglalkoztak, hanem a két harcossal, akik kiürítették és a márctól ragadó asztalra dobták ivószaruikat!

– Üljetek le, forrófejű bikák! – kiáltotta Alfgeir, és úgy csapkodott, mint a kormorán a szárnyával. – Mielőtt valaki olyan sértést ejtene ki a száján, amit csak vérrel lehet lemosni.

– Leülök, amint Moldof elismeri, hogy dicsősége már csak sodorvíz a kormányevező mögött – jelentette ki Hreidar. A többiek az asztalnál a királlyal együtt fölálltak, és hátrébb tolták a padokat, hogy ne legyenek útban. Hreidar talán ezt a pillanatot várta, hogy kiléphessen a volt bajnok árnyékából, amely még ezekben a napokban is messzire nyúlt, fél karral éppúgy, mint kettővel. Könnyebb lett volna Moldofnak új végtagot növeszteni, mint figyelmen kívül hagyni ezt a kihívást. Rávetette magát Hreidarra, aki félrehajolt, amikor Moldof lecsapott az öklével. A nyomaték magával húzta a termetesebb férfit, aki megfordult maga körül, és a kákával felhintett földre zuhant. Általános felhördülés támadt Gorm király csarnokának gerendái alatt, mivel azoknak, akik még mindig felnéztek Moldofra, azt kellett látniuk, hogy a padlón hever egy másik ember lábánál, sörtócsák és egérszar közepette.

– Sigurd Haraldarson bepisál, amikor hírét veszi, hogy érte mész! – ingatta a fejét Hreidar. Hátralépett, hogy Moldof feltápászkodhasson, azok pedig, akik vele tartottak, egyszerre hátráltak, akár a hullám. Moldof ismét nekilendült, ám Hreidar két karját keresztezve kivédte az ütést. Jobb ökle előrevágódott, és lesújtott Moldof bal arcára. Moldof ösztönszerűen fölemelte a jobbját, de abból csak egy csonk maradt. Szánalmasan hadonászott vele, még csak meg sem közelíthette a király bajnokát. Ekkor előrelépett, a vállát lökte neki Hreidar mellkasának, és hatalmas tömege ellenállhatatlan volt. Hreidar visszatántorodott és hápogott. Moldof fölemelte az öklét, és ujjperceivel leszedte a bőrt Hreidar homlokáról. A király bajnoka azonban elvigyorodott, meglódult, és előredöfött a jobb könyökével. Moldof, aki olyan volt, akár egy rosszul kiegyensúlyozott hajó, mivel még nem tanulta meg, hogyan tartsa nyomorék testét, megbillent az ütéstől, a lábikrája nekiment a mögötte álló padnak. Átbukott rajta, és ismét elterült.

Gorm király a fejét csóválta, restellte látni, hogy egy hajdani nagy harcost ilyen könnyen legyőznek. – Talán más lenne az eredmény, ha a kardokat használnák – dörmögte az orra alatt a mellette álló férfinak.

– Ember, maradj lent! – kiáltotta Alfgeir Moldofnak –, különben tönkreteszed a saját sagádat, és úgy fognak emlékezni rád, mint egy csonka bolondra! – De a félkarú harcos csak káromkodott, és tápászkodni kezdett.

– Elég volt ebből – mondta végül Gorm, és hidegen nézett Hreidarra. – Ilyesmit pelyhes állú legényektől vártam volna, akik ágyas rabnőimnek kelletik magukat, nem tőletek.

Hreidar Moldofról a királyra nézett. Bólintott, és bocsánatkérően feltartotta a tenyerét, majd ugyanezt a kezét nyújtotta Moldofnak. Boldogan segített volna most, hogy a csarnokban mindenki látta a király egykori bajnokának megaláztatását.

Moldof a kákára köpött, és vadul nézett Hreidarra. Az vállat vont, és visszatelepedett a padra, letörölte a vért a homlokáról, lenyalta a kezét, végül sörrel leöblítette.

– Elhozom neked Sigurd fejét, és levágom azokat, akik hűek hozzá – mondta Moldof a királynak.

– Haha! Szeretném látni, ahogy körbe-körbe evezel, miközben utána kutatsz – mondta Hreidar. Az emberek elképzelték a jelenetet, és hahotáztak. A király azonban nem nevetett. Félig sajnálta volt bajnokát, félig restelkedett miatta.

– Már akkor a király hajójának orrában álltam, amikor te még azt tanultad, hogyan különböztesd meg a lándzsa két végét – mordult rá Moldof Hreidarra. Apró disznószemével a többiekre nézett, akik a király asztalánál ültek: nemcsak együtt vészelte át velük a kardok viharát, de réges-rég fölébük magasodott a legendájával. – Többet öltem, mint ahányat basztatok. – Ebből lett egy kis dünnyögés, de semmi hangos beszéd, mert senki sem érezte úgy, hogy ebben a kérdésben vitába szállhat Moldoffal, ami nem volt semmi, tekintve Avaldsnes asszonyait. A király azonban mosolygott, látványosan méltányolva Moldof sértő szavait. Ráadásul, ami még fontosabb, azt is kimutatta, hogy tudja, semmi esetre sem neki szánták a baszásra vonatkozó tüskés megjegyzést.

– Csak melengessétek a lábatokat a tűznél ezen a télen – mondta Moldof –, én megyek, és lezárom ezt az ügyet. Fél karral, de kétszer akkora golyókkal. – Sörért kiáltott, és a csarnok moraja ismét elmosott mindent, akár a tenger a véráldozat után. A beszélgetés visszatért a hajók karbantartására, a sörutánpótlásra meg az adókra, amelyeket Gorm király várhat a kapitányoktól, akik északnak akarnak hajózni a dombtetőre épült erőd alatti keskeny csatornán. Pajzsrázó visszamerült mogorva töprengésébe, hogy miként oldja meg Sigurd problémáját. Túl nagy volt a gubanc, nem tudta, hol kezdje bogozni. Békén hagyhatja az ifjút, abban bízva, hogy egy idő múlva elvonul. Viszont kockáztassa, hogy Sigurd visszatér és belemar? Vagy jobb volna máris üldözőbe venni és megölni? Ezzel viszont azt kockáztatja, hogy az istenek még jobban megharagszanak, mert mindenki láthatja, hogy Haraldarsont kegyeibe fogadta Óðin.

Ezeknek a sötét gondolatoknak az iszapjából összes ezüstje és éles acélja sem tudta kiszabadítani.

Miközben a király borongott, Moldof ivott. Már megszokta, hogy a kürtöt a bal kezével fogja, mert mindig jó dolog, ha az ember megtölti sörrel a hasát, mielőtt vadászni indul.

3.

– Te hiszel neki, Asgot? – kérdezte Sigurd. Levette a prémet a válláról, és előrehajolva a húga nyakába kanyarította, aki mindent elkövetett, hogy ne reszkessen, jóllehet közel ült a tűzhöz. Runa beburkolózott a bundába, és Sigurdra mosolygott, bár fivérének tekintete addigra visszatért a godihoz, aki ez egyszer kioldotta szakálla fonatát, hogy kifésülje belőle a tetveket. Lehet, hogy az istenek suttognak a fülébe minden szellővel, mégis vénebbnek látszik, amikor a szürkülő szakálla így szétterül, gondolta Sigurd.

– Elhiszem-e, hogy emberek jönnek, akik meg akarnak ölni téged? – kérdezett vissza Asgot, és csúnyán nézett a boszorkányra, aki magányosan ült a másik tűzhelynél, és úgy bámult a tűzbe, mint aki hallja a lángok beszédét. – Vagy abban hiszek, hogy ez a seiðr-asszony mindent megtudott rólad a Nornáktól? Hogy az ember wyrdjének fonóasszonyai, Urd, Verdandi és Skuld mindent feltártak ennek a boszorkánynak, és azt parancsolták neki, hogy keressen meg a figyelmeztetéssel?

Sigurd összevonta a szemöldökét, és vállat vont. – Mindegy – felelte.

Asgot ajka megrándult. – Seiðr nélkül is tudod, hogy ellenségeket szereztél, és azok a halálodat kívánják.

– Ismerte a nevemet.

– Híres lettél, Haraldarson – válaszolta Asgot.

– Igen – vágott közbe Olaf –, csak épp odakint voltunk tökig hóban, bundásan, a seggünk majd befagyott, nem urizáltunk ezüst nyakpereccel skaldok énekére. A téli erdő szarik a hírnévre.

Most Asgot vonta meg a vállát. – A macska nem szereti a tengert, mégis megérzi a szagát a levegőben.

– Szerintem van ennél fontosabb – szólalt meg Runa. – Egyáltalán hogyan ismerte fel a bátyámat, és honnan tudta, hogy idefent lakik ebben a vén csarnokban? – Végighordozta tekintetét a tűz körül az arcokon: Sveinén, Bramén, Valgerdén, a harcos leányén, Fekete Flokién, Bjarnién, Björnén és a többiekén. – Mert ha ő tudta, akkor minden esély megvan rá, hogy mások is tudják.

– A tudás nem azonos azzal, hogy mit kezdünk vele – jegyezte meg Bram. – Az emberek nem portyáznak télen.

Fekete Floki ránézett. – Te portyázásnak nevezed, amikor levágsz egy lovat Jól ünnepére? – kérdezte.

– Flokinak igaza van – bólintott Olaf. – Az olyan emberek számára, mint Biflindi, vagy akár Randver fia Hrani, nem annyira portya, inkább vadászkirándulás idejönni, és végezni velünk.

– No, nekem sokkal jobban tetszik az összecsapás Gorm királlyal, vagy Randver rátarti fiával, mint egy fedél alatt élni ezzel a boszorkánnyal. – Bjarni a seiðr-asszony felé biccentett, aki magában motyogott. Bár az is lehet, hogy a lángoknak válaszolt.

– Könnyű ezt mondani, amikor az öreg Pajzsrázó nem döngeti az ajtónkat, maga mögött erdőnyi lándzsával – torkolta le Olaf, azután visszafordult Sigurdhoz. – Bár a kis Runának ebben igaza van. Ha a vén banya tudja, hogy itt vagyunk, akkor valószínűleg mások is tudják, akár a Nornák közölték velük, akár a pletykanyelvek. – Mély hangon felmordult, mint aki szívesebben lenyelné, amit most kell mondania. – El kell mennünk – bökte ki. Előbb Sveinre, majd Sigurdra nézett. – Rakjuk meg a Reinent azzal, amit összekapkodhatunk, és induljunk. Elbújunk egy lyukban, mint a medve, amikor megjön a tél, és reménykedünk, hogy a vadászok megfeledkeznek rólunk.

Asgot megsemmisítően nézett rá. – Azt hiszed, Sigurd azért nyerte el Mindenek Atyjának figyelmét, hogy most elherdálja? Ha egyszer ilyen áldáshoz jutottunk, nem engedhetjük, hogy kicsússzon az ujjaink közül. Ökölbe szorította csontos kezét. – Egyedül a merészséggel érhetjük el, hogy Óðin fél szeme továbbra is Sigurd felé forduljon, és megtartsa őt a kegyeiben.

– Kegyeiben? – tört ki Olaf. Abban a pillanatban, mintha a bikanyakú harcos szavainak akarna nyomatékot adni, eldurrant egy göcs a tűzben. – Próbáld ezt mondani azoknak a kardtestvéreinknek, akik alig két holdnapja velünk harcoltak, akiket elhamvasztottunk, vagy Hinderåban rothadnak! Vagy a rokonainknak, akiket elvitt a vértenger azóta, hogy ez elkezdődött!

Ezek a szavak úgy hatottak Sigurdra, mintha kést forgatnának meg a zsigereiben. A penge azóta volt benne, hogy eljöttek Osøyróba, Égető Hakon csarnokába. Miután a kardvihar elült, Sigurdnak egy másik, álnokabb ellenséggel kellett szembenéznie: a bűntudattal, amely azért mardosta, mert olyan sok derék társát vezette a halálba. Ott volt Hauk és ősz szakállú csapata, férfiak, akik markos ifjúságuk óta éltek ugyanebben a csarnokban, és itt iszogatták Hakon jarl sörét. Aztán ott voltak a lysefjordiak: Vadász Agnar, a nagydarab Ubba és Karsten Rikr, aki ugyanolyan jó volt a kormánynál, mint a vén Solmund. És Kætil Kartr, Hendil, meg Sigurd barátja, Loker, akit ő maga ölt meg a tulajdon kezével, bizonyítva, hogy olyan ember, akit érdemes követni, nem holmi kisfiú, aki apja hosszú árnyékában reszket. Ez kőként nyomta a szívét. Loker meg akarta ölni Valgerdet, amiért a harcos leány lecsapta a fél kezét a hosszúkésével. Erre Loki annyira megvadult, hogy magát Sigurdot hívta ki, ezt pedig ő nem engedhette el a füle mellett, amikor mindenki őt figyelte. Nem, ha valaha is vezető akart lenni. Így hát megküzdöttek, és megölte Lokert, Svein pedig beledobta a holtat a Reinenből a tengerbe. Csak így.

Mindezek az emberek fölesküdtek Sigurdra, és ő cserébe halált adott nekik.

– A Lándzsás Isten csarnokában isznak – jelentette ki Bram, mintha ez elég jutalom lenne minden férfinak, aki ér annyit, hogy kardot viseljen az oldalán.