A sorozat kötetei:

Meg Meeker

A fiúk legyenek fiúk

Eric Davis

Férfivá nevelni

Cziglán Karolina

Tökéletlen szülők, boldog gyerekek

Wendy Mogel, Ph. D.

Talpraesettek

Dr. Vanessa Lapointe

Sérülésmentes gyereknevelés

Michele Borba, Ed. D.

Szelfimánia

Michele Borba, Ed. D.

Szárnyalók

Allison Havey és Deana Puccio

Szex és lájk és közösségi média

Lisa Damour

Gubancok

Marc Weissbluth

Egészséges alvás, boldog gyerek

David Elkind

A játék ereje

Herner Dorka

Gyerekes gondolatok

Nicholas Kardaras

A képernyő rabjai

Nicholas Kardaras

Digitális téboly

Alicia F. Lieberman

Érzelmek kisgyerekkorban

Kalas Györgyi

Anyakönyv

Alfie Kohn

Az elkényeztetett gyerek legendája

Alfie Kohn

Szülők feltétel nélkül

Jerry Wyckoff – Barbara C. Unell

Fegyelmezés szeretettel

David Elkind

Hajszolt gyerekek

Mark Woods

Szülők bolygója

Susan Stiffelman

Gyereknevelés hatalmi harcok nélkül

Janey Downshire – Naella Grew

Kezelési útmutató kamaszokhoz

Janet Lansbury

Nincs rossz gyerek

Hal Edward Runkel

Ordításmentes gyereknevelés

Daniel Siegel

Agymenés

Michel Odent

Születés és evolúció

Marc Brackett

Érezni szabad!

Leslie Bruce

Baromi jó anya vagy!

Melinda Wenner Moyer

Így neveld a gyereked, hogy ne legyen s*ggfej

John Gottman – Joan Declaire

Gyerekek érzelmi intelligenciája

Mary Sheedy Kurcinka

Intenzív gyerekek

JOANNA FABER, JULIE KING

Beszélj úgy,
hogy meghallgassa
– amikor nem hallgat rád

Hiszti, nyafogás, kiborulás
és más kihívások

Emily Wimberley illusztrációival

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Joanna Faber and Julie King: How to Talk When Kids Won’t Listen – Whining, Fighting, Meltdowns, Defiance, and Other Challenges of Childhood

Scribner, an Imprint of Simon & Schuster, Inc., New York, NY 10020

Copyright © 2021 by Joanna Faber and Julie King

Illustrated by Emily Wimberly

All rights reserved.

Hungarian translation © Lelik Krisztina, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Hertelendy Amanda

Fordította: Lelik Krisztina

Szerkesztette: Laik Eszter

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 011 9

ISSN 2498-7379

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

„Amikor még nem volt gyerekem, nem tudtam, hogy tönkre tudom tenni egy ember napját pusztán azzal, ha megkérem, vegyen fel hosszúnadrágot.”

ISMERETLEN SZERZŐ

Tartalom

Bevezető

Első könyv: Az alapvető kommunikációs eszközök

1. fejezet: Érzelmek kezelése

2. fejezet: Együttműködő gyerekek

2 ½. fejezet: Ezek közül semmi nem működik!

3. fejezet: A probléma a büntetéssel

4. fejezet: Dicséret és hátulütői

Második könyv: Viharfellegek a láthatáron

I. rész: Túlélni a napot

1. Most már aztán elég!

2. Hogyan hallgassuk meg, amikor a gyerek nem akar beszélni?

3. Macerás házi feladatok

4. Felpörög, és nem bír leállni

II. rész: Felesleges durvaság

5. Segítség! Veszekszenek a gyerekek!

6. SEGÍTSÉG! Ver a gyerekem!

7. Állatetikett

III. rész: Szorongás, félelmek és kiborulások

8. Félelmek

9. Dühkitörési segélyvonal

10. Szeparációs szorongás

IV. rész: Rossz természet Nyavalygás, nyafogás, dacoskodás és egyéb kiállhatatlan viselkedések

11. Nyafogás

12. Érzékeny vesztesek

13. Csúfolódás és „csúnya” beszéd

V. rész: Konfliktusmegoldás

14. Osztozás

15. Ez nem játék

16. Digitális dilemmák (1. rész)

17. Digitális dilemmák (2. rész)

18. Felkészíti-e a büntetés a gyerekeket az „életre”?

VI. rész: Lefekvés körüli és fürdőszobai csaták

19. Fogmosás

20. Hatalmi harcok a bili körül

VII. rész: Kényes kérdések

21. Válás

22. A gyerekek megóvása problémás emberektől

23. Szex

24. Túlzásba vitt ölelgetés

VIII. rész: Hibaelhárítás

25. A hiba BENNED van!

26. A DE problémája

27. A „kérj bocsánatot”-probléma

Zárszó: A legközelebbi találkozásunkig

Hálával tartozunk…

Jegyzetek

Tárgymutató

Bevezető

Üdvözlünk, kedves olvasó! Íme, útmutatónk a könyv szerkezetéhez. A rajzokkal illusztrált Első könyv áttekinti a gyerekekkel való együttélés átvészeléséhez szükséges alapvető eszközöket a kisgyermekkortól a kiskamaszkorig. Minden fejezet végén találsz feladatokat, hogy gyakorolni tudd készségeidet, ha van hozzá kedved. A Második könyvben olvasóink által felvetett népszerű témákat találsz. Ugyanitt szülők és pedagógusok történeteit is olvashatod, és választ adunk a legnagyobb kihívást jelentő hadakozásokkal kapcsolatos kérdésekre.

Mint mindig, most is szeretnénk hallani rólad is. Örülnénk, ha megosztanád velünk a történeteidet és a kérdéseidet az info@how-to-talk.com e-mail-címen, vagy látogass el a www.how-to-talk.com weboldalunkra! Lehet, hogy a téma, amit felvetsz, benne lesz a következő könyvünkben!

Megjegyzés: Neveket és más, azonosításra alkalmas részleteket időnként megváltoztattunk az érintett személyek védelmében (más esetekben viszont saját kérésükre valódi neveket használtunk). Törekedtünk azonban arra, hogy így is hűen tükrözzék a történet mesélőjének kulturális vagy etnikai identitását.1

ELSŐ KÖNYV Az alapvető kommunikációs eszközök

Ha kaptál már tanácsokat a gyerekneveléssel kapcsolatban, valószínűleg ismerősek a következő intelmek: légy kedves, ámde határozott; következetes, mégis rugalmas; lehessen rád számítani, de ne telepedj rá a gyerekre; végül: állíts fel egyértelmű határokat. És persze ne feledkezz meg a feltétel nélküli szeretetről, az odafigyelésről, mutasd ki együttérzésedet, és amikor arra kerül a sor, mindenképpen őrizd meg a nyugalmadat!

Ki vitatkozhatna ezekkel a maguktól értetődő bölcsességekkel? Úgy hangzanak, mintha meg is lehetne őket valósítani. Különösen akkor, amikor még nincsenek gyerekek az életedben!

Persze azok, akik már belevetették magukat a közös életbe hús-vér gyerekekkel, nagyon hamar olyan helyzetekben találják magukat, amelyekben, úgy tűnik, az elmélet nem alkalmazható. Amikor a kétéves gyereked üvölt, mint a sakál, mert nem az általa megkívánt színű poharat adtad oda neki; amikor a hatéves gyereked kolosszális dührohamot kap egy házi feladat miatt, mert rajzolnia kell egy tárgyat, ami L betűvel kezdődik – és nem hajlandó egyszerűen egy labdát rajzolni –; amikor a divatmajom tizenkét éves lányod őrjöng, mert te vagy az egyetlen szülő az egész világon, aki nem engedi megvenni azt a méregdrága, túlárazott, márkás sportcipőt; amikor a friss jogsis tizenhét évesed, akinek hiába tiltottad meg, hogy rossz időben vezessen, autóval akar menni egy buliba a hóviharban… akkor ott állsz egy csata kellős közepén, és sehol sem találod magadban azt a bizonyos szeretetteljes megértést.

Akkor most mit csináljak?

Ha előfordult, hogy feltetetted magadnak ezt a kérdést, örülünk, hogy itt vagy! Az elmúlt néhány évtizedben szülőknek, pedagógusoknak és gyerekekkel élő vagy dolgozó más felnőtteknek tanítjuk, hogyan vészeljék át az igazán durva pillanatokat – a mindennapos hajtépéseket – anélkül, hogy közben szem elől tévesztenék a nagyobb összefüggéseket. (Azért persze időnként az ember szem elől téveszti, de csak átmenetileg!) Ebben a könyvben megtalálod a szükséges eszközöket a felnőtt és a gyerek közötti elkerülhetetlen konfliktusok kezeléséhez.

1. FEJEZET Érzelmek kezelése

Miért nem tudnak egyszerűen csak örülni?

Amikor arra gondoltál, milyen az élet gyerekkel – mármint akkor, mielőtt még lett volna gyerek az életedben – bizonyára csupa szépet és jót képzeltél el.

Mostanra talán már rájöttél, hogy a gyerekkel való együttélés realitása gyakran nagyban eltér attól, amiről fantáziáltál.

Amikor konfliktussal vagy nehézséggel állunk szemben, szeretnénk visszatérni az elképzelt boldog jelenethez. Csakhogy a segítő szándékú vagy a problémamegoldást célzó leghősiesebb és legjóindulatúbb erőfeszítéseink is azzal végződhetnek, hogy még tovább rontunk a helyzeten.

Miért van az, hogy amikor nyugtatni próbáljuk a gyerekeket, attól időnként még jobban begerjednek? Szeretnénk lecsillapítani őket. Megtanítani nekik, hogy az élet országútjának ezen a kis bukkanóján át lehet hajtani anélkül is, hogy közben az árokba kormányoznánk az autót. Nyugi! De ők mást hallanak ki ebből: „Nem kaphatod meg, amit akarsz, mert az érzéseid nem elég fontosak ahhoz, hogy érdekeljenek.” Ezzel a kín megkétszereződik: a hiányzó müzliszelet miatt fellépő elégedetlenséghez társul a magára hagyottság érzése is: senkit nem érdekel, hogy ő szomorú.

Igaz, hogy a felnőttek számára egy müzliszelet a globális katasztrófák rangsorában nem áll előkelő helyen. Ám egy csalódott gyerek ugyanolyan felkavarónak éli meg a finomság hiányát, mint bármely olyan csapást, ami minket, felnőtteket ér nap mint nap. Az idegesítő kollégád folyton a te tollaidat használja, és soha nem teszi őket vissza a helyükre? Fejezd be a sopánkodást! Nem nagy ügy! A barátod a bizalmas egészségügyi problémáidat mindenkinek elpletykálta a környéken? Túlreagálod. Ne légy már ennyire érzékeny! Az autószerelő horribilis összeget kért a sebváltód javításáért, ami aztán egy héttel később megint elromlott, és most nem hajlandó visszaadni a pénzed? Hát, igen, ilyen az élet! Ezen nem érdemes kiakadni.

Ne ránk légy dühös! Mi csak próbálunk segíteni neked azzal, hogy megmagyarázzuk, miért nem kell rosszul érezned magad ezek miatt.

Elég dühítő, amikor a saját keserűségeinkre – amelyek kétségkívül jelentéktelenek a dolgok nagy egészét tekintve – mások sommásan csak legyintenek. Ha valaki azzal akar megnyugtatni, hogy bagatellizálja a bajainkat, a végén még rosszabbul fogjuk érezni magunkat – sőt, abban a pillanatban újabb ingerültség támad bennünk, méghozzá azzal a személlyel szemben, aki segíteni próbált nekünk. A gyerekeinknél sincs ez másképp.

Még a legképzettebb szakemberek is képesek akaratukon kívül tovább súlyosbítani egy gyerek sérelmeit:

Mindenáron azt szeretnénk elérni, hogy a gyerek más perspektívából nézze a dolgokat. Nem élheti le úgy az életét, hogy minden apróságon összezuhan. A mi feladatunk, hogy megtanítsuk neki, mi az, ami fontos, és mi az, ami nem – igaz? Csakhogy rossz az időzítés. Amikor bosszankodsz, mert ellopták az új cipődet az edzőteremben, az nem az a pillanat, amikor arra vágysz, hogy a barátod emlékeztessen rá: hálás lehetsz, amiért van egyáltalán lábad. És amikor levágják a lábfejedet üszkösödés miatt, akkor nem azt akarod, hogy az amputálás másnapján meglátogató barátod emlékeztessen rá, milyen szerencsés vagy, mert van, akinek tőből hiányzik a lába. Ez kétségtelenül hasznos perspektíva lesz majd valamikor a jövőben, de az adott pillanatban valószínűleg jobban esne némi együttérzés, mintsem a kioktatás.

Az eszünkkel tudjuk, hogy amikor valaki kétségbe van esve, nem kéne azzal próbálkoznunk, hogy lebeszéljük a kétségbeesésről. De valamiért mégis erős késztetést érzünk arra, hogy bagatellizáljuk vagy elhessegessük a negatív érzéseket, úgy a gyerekeink, mint a saját érdekünkben. Amikor a gyerekek kiöntik nekünk keserűségüket, ösztönösen arról próbáljuk meggyőzni őket, hogy nem is annyira szörnyű a helyzet. Erre azzal reagálnak, hogy fokozott erővel győzködnek minket arról, hogy igenis, annyira szörnyű. Ezen aztán mi felbosszantjuk magunkat, és mire észbe kapunk, máris minden résztvevőt beszippantott az ingerültség kavargó örvénye. Minél elszántabban próbáljuk oltani a lángokat, azok egyre magasabbra csapnak. Mint kiderül, víz helyett olajat öntünk a tűzre.

MIT TEGYÜNK?

Értem, tehát nincs sok értelme megpróbálni rávenni a gyereket arra, hogy nézze a dolgok jó oldalát, vagy rászólni, hogy szedje össze magát, és fejezze be a nyafogást, mert a problémái nem annyira súlyosak. Hanem akkor mégis mit tegyek? Telepedjek le a kanapéra egy zajszűrős fejhallgatóval? Ha tényleg nincs szó szerint SEMMI, amit mondhatnék vagy tehetnék, attól nem lesz még rosszabb az egész?

Örülünk, hogy feltetted ezt a kérdést! Bemutatunk neked egy eszköztárat, amelyet elővehetsz, ha a gyereket érzelmileg megviseli valami.

1. eszköz: Érzések elismerése szavakkal

Ahelyett, hogy vitába szállnál a gyerekkel, mert buta, téved, csúnyán beszél vagy túlreagál valamit, állj meg, és tedd fel magadnak a kérdést: mit érez ez a gyerek? Csalódott, elégedetlen, dühös, bosszankodik, szomorú, aggódik vagy fél?

Érted?

Akkor most mutasd meg a gyerekednek is, hogy érted!

Valami olyasmit próbálj keresni, amit egy barátodnak, akivel valóban együttérzel, őszintén mondanál. Ez ijesztően hangzik. Jaj, de kellemetlen! Micsoda bosszantó egy helyzet! Úgy látom, tényleg nagyon megharagudtál a testvéredre / tanárodra / barátodra.

2. eszköz: Érzések elismerése írásban

Van valami az írott szóban, amitől a gyerekeknek az az érzése támad, hogy komolyan veszik őket. Még a kisebbek is, akik még nem tudnak olvasni, gyakran el vannak ragadtatva, ha valaki leírja a gondolataikat, és visszaolvassa nekik. Az írás öltheti lista formáját – lehet kívánságlista, bevásárlólista, a szorongások vagy szomorúságok listája.

3. eszköz: Érzelmek elismerése a művészet eszközeivel

A művészet hathatós eszköz lehet, amikor erős érzelmek játszanak szerepet. És a jó hír az, hogy ehhez nem kell művésznek lenni.

Pálcikaemberek is tökéletesen megteszik! Van, hogy a gyerekek a szomorúságukat vagy dühüket maguktól is ceruza, zsírkréta vagy filctoll segítségével akarják kifejezni. Még a reggeli gabonapehely karikáiból is lehet egy szomorú arcot alkotni, amivel azt mutatjuk a gyereknek, hogy megértjük az érzéseit.

4. eszköz: Add meg képzeletben, amit nem tudsz megadni a valóságban

Amikor egy gyerek valami olyat akar, amit nem kaphat meg, kísértést érzünk, hogy többször egymás után elmagyarázzuk neki, miért nem kaphatja meg. Már megmondtam, hogy nem mehetünk most úszni, édesem, mára már bezárt az uszoda. Ezen nincs értelme sírni! Az efféle logikus magyarázatokkal ritkán lehet rábírni egy kisgyereket arra, hogy nyugodjon bele a realitásokba. Hamarabb felvidul, ha azt mondod neki: Jaj, bárcsak egész éjjel nyitva lenne az uszoda! Holdfénynél fürödhetnénk!

Legközelebb, amikor azon veszed észre magad, hogy szíved szerint egy adag rideg, kérlelhetetlen valósággal öntenéd nyakon a gyerekedet, próbálkozz inkább valami fantáziadúsabb válasszal. Mondd azt, hogy bárcsak lenne egy varázspálcád, amivel odavarázsolhatnál egy fagylalttal teli fürdőkádat, vagy de jó lenne egy robotember, aki segítene a rendcsinálásban, vagy óriási lenne, ha megállna az idő, és még száz órán keresztül lehetne folytatni a játékot.

5. eszköz: Érzések elismerése (majdnem) néma odafigyeléssel

Van, hogy egyetlen együttérző hang is elég. Ne engedj a kísértésnek, és ne oktasd ki, ne tegyél fel kérdéseket, ne traktáld tanácsokkal! Inkább egyszerűen csak hallgass, és időnként egy-egy csodálkozást, szomorúságot vagy csüggedést jelentő szóval vagy hanggal add jelét az együttérzésednek!

IGEN, DE…

Van, amikor teljesen nyilvánvaló, hogy egy gyerek rosszul érzi magát. Egy keksz kiesik a kezéből, mire az éber kutya azonnal befalja. És ez volt az utolsó keksz. Üres a doboz! Miután az előbb tanulmányoztuk az érzések elismeréséről szóló részt, lépjünk tovább az érzelmi támogatás témájára. Ellenállunk a kísértésnek, hogy felsóhajtsunk: „Bocs, kisfiam, de a gravitáció már csak ilyen! Jó, ha korán megtanulod, semmi nem esik felfelé, csakis lefelé.” Ehelyett hangot adunk az együttérzésünknek: „Fú, pedig annyira számítottál arra a kekszre! Nem Speedynek akartad adni. De ő olyan fürge! Tudta, hogy most vagy soha. Bárcsak lenne egy varázspálcám, hogy idevarázsoljak neked egy másik doboz kekszet! Most mit csináljunk? Akarsz segíteni nekem felírni a bevásárlólistánkra, hogy keksz? Írjuk jó nagy betűkkel, hogy el ne felejtsük!”

Ez a gyerekkel való alkudozás világbajnoki szintű megoldása volt! Sikerült elhárítani a kekszválságot. És a gyereked ráadásul a finommotoros készségeit és a helyesírást is gyakorolja.

Ám néha nehéz eligazodni az érzéseken. A gyerek egyszerre csak szomorú lesz vagy dühös, és te nem láttad előre, hogy ez történik majd. Azt hiszed, kedvesen, okosan beszélgettek, és hirtelen egy szélsőségesen drámai jelenet szereplőjeként találod magad. Most meg mi a frász történt?

A kedvedért, kedves olvasó, összeállítottunk egy listát a tipikus interakciókról, amelyek egy szempillantás alatt képesek egy nyugodt helyzetből konfliktust gerjeszteni. Az a trükkje, hogy vegyük észre, amikor a gyerekek erős érzelmeket fejeznek ki, még akkor is, amikor ezt nem teszik egyértelművé.

AZ ÉRZÉSEK NEM EGYÉRTELMŰ KIFEJEZÉSE

1. Amikor egy gyerek látszólag kérdez valamit

–„Miért nem visszük vissza a kisbabát?”

–„Muszáj hosszúnadrágot felvenni?”

–„Hogy írjam meg ezt a fogalmazást?”

Egyenes kérdésre egyenes választ kell adni… vagy nem?

–„Mert ő is családtag.”

–„Az előbb már mondtam, mínusz hat fok van kint!”

–„Szerintem kezdd azzal, hogy írsz egy vázlatot.”

De valahogy ezektől a válaszoktól a gyerekek még ingerültebbek lesznek. Még ha egy gyerek nem tudja is, mit jelent a „költői kérdés” fogalma, ilyenkor nyilván ezt a típusú kérdést teszi fel nekünk. Hasznosabb azzal kezdeni a beszélgetést, hogy felismerjük a valódi érzéseket a kérdés mögött.

–„A kisbabákra nagyon oda kell figyelni. Néha hiányzik neked, hogy még mindig te legyél az egyetlen.”

–„Bárcsak melegebb lenne kint! Sokkal kényelmesebben érzed magad sortban.”

–„Úgy látom, kimerítő ez a feladat. Annyira sok részből áll, azt sem tudja az ember, hogy kezdjen neki.”

A kérdés mögötti érzések felismerésével elejét vehetjük egy konfliktusnak, és segítünk a gyereknek elfogadni a rossz érzést keltő helyzetet, vagy legyőzni a szorongását. De az is lehet, hogy ez nem lesz elég. Ezért a második és a harmadik fejezet az együttműködésről és a problémamegoldásról szól. De mielőtt kísértést éreznél, hogy továbblapozz azokra a fejezetekre, ne felejtsd el, hogy minden itt kezdődik! Szükség van kölcsönös jóindulatra ahhoz, hogy csatározás nélkül oldjuk meg a konfliktusokat, és pontosan az érzések elismerése alakítja ki a kölcsönös jóindulatot.

2. Amikor egy gyerek látszólag tanácsot kér

Úgy érezzük, most nyílt meg előttünk egy soha vissza nem térő lehetőség arra, hogy megosszuk nehezen megszerzett életbölcsességeinket.

Miért rohant el, és miért csapta be maga mögött az ajtót?

Állj ellen a kísértésnek, hogy azonnal tanácsot adj! Vedd figyelembe, hogy a gyerek valójában az érzését akarja kifejezni, és erre a leghasznosabb válasz az, ha ezt az érzést elismered. De mi ez az érzés? Próbáljuk meg az érzések tiszteletben tartásával találgatni.

Talán észrevetted, hogy a szülő2 ebben a beszélgetésben egy javaslatot tett. Ha bőkezűen szánsz időt az érzései elfogadásra, akkor a gyereked hajlandó lehet elfogadni az érzései tiszteletben tartásával tett javaslatodat. Az egésznek a lényege az időzítés! Ha azzal kezdjük a beszélgetést, hogy „miért nem próbálod meg legalább?”, akkor nagyobb a valószínűsége, hogy egy gyerek vitatkozni kezd vagy elviharzik. Azt akarja érezni, hogy megértik őt, és csak azután lesz kész elgondolkodni a megoldáson.

3. Amikor egy gyerek drámai túlzásokba esik

–„Olyan kis dedós. Állandóan bőg, ha nem az történik, amit ő akar.”

–„Utálom azt a tanárt!”

–„Soha nem engedsz el sehová!”

Ösztöneink azt súgják, hogy javítsuk ki a gyereket, és térítsük vissza a valóság talajára:

–„Légy türelmesebb az öcséddel! Amikor te ennyi idős voltál, te is ilyen voltál.”

–„Dehogy utálod azt a tanárt! Te is tudod, mekkora szerencséd van, hogy ő tanít.”

–„Ne nevettesd ki magad! Egyetlen bulit hagysz csak ki. Rengeteg másik lesz még.”

Ahelyett azonban, hogy lecsillapítanák, ezek a válaszok inkább még tovább szítják a gyerek haragját. Összpontosítsunk az érzések felismerésére ezek mögött a túlzások mögött! Itt van néhány kezdő mondat a beszélgetésekhez, amelyekkel lehűthetjük a túlhevült hangnemet, és teret nyithatunk egy civilizáltabb társalgásnak:

–„Sokszor nem könnyű a kistestvérekkel. Szereti elvenni a dolgaidat, és sír, ha nem kap meg valamit.”

–„Jól értem, hogy a tanárod tett valami olyat, amivel ma nagyon felháborított?”

–„Látom, nagyon fontos neked az a buli. Bárcsak két helyen lehetnénk egyszerre!”

NEM MINDEN HELYZETBEN VAN SZÜKSÉG AZ ÉRZÉSEK ELISMERÉSÉRE!

Ez úgy hangzik, mintha azt mondanátok, hogy a világon a legfontosabb az érzés. Ez fárasztó! Hogy tudnánk átvészelni így a napot?

Ebben van valami! Tudjuk, hogy erős érzelmek esetén gyakran elkerülhető a konfliktus, és energia takarítható meg, ha legelőször az érzésekkel foglalkozunk. Ám rengeteg olyan alkalom van, amikor megúszhatjuk érzelmi dráma nélkül.

Amikor egy gyerek feltesz egy kérdést, amelyikre tényleg választ vár:

Erre nem azt kell válaszolni, hogy „úgy látom, bosszankodsz és bizonytalan vagy ennek a furcsa és zavaros betűkombinációnak a leírásával kapcsolatban”. Egyszerűen megmondhatod, hogyan kell a szót helyesen leírni.

Ha az egyik gyerek ezt kérdezi:

Ennek nem kell a mélyebb értelme után kutakodni, mondván: „bizony, a beltéri világítástól lehangolt lehet az ember, különösen, ha neoncsövek vannak a lámpákban.”

Erre lehet az egyszerű válasz az, hogy igen!

Amikor egy gyerek kíváncsiskodik:

Szükségtelen mindenáron az érzéseit feltárni: „Te jó ég, de ijesztő erre gondolni!”

Inkább szolgálj felvilágosítással: „Nem. Csak az állatkertben.” Vagy ha a környéketeken tényleg tigrisek kószálnak, akkor így: „Bizony, hogy élnek! Ha meglátsz egyet, akkor maradj mozdulatlan, és lassan kezdj hátrálni!”

A workshopjaink résztvevői közül sokan arról számolnak be, hogy amikor próbálják elfogadni a gyerekek érzéseit, abban segítségükre van, ha elképzelik, mit mondanának egy felnőtt barátjuknak. Amikor velünk egykorúhoz beszélünk, gyakran természetes módon empatizálunk velük anélkül, hogy az érzéseiket elutasítanánk, vagy kérdezgetnénk, kioktatnánk, esetleg tanácsokkal traktálnánk őket. De az ösztöneink még felnőtt kortársainkkal szemben is időnként cserben hagynak minket.

Joanna története

Még régebben történt, hogy felhívott egy barátnőm, akinek orvosi vizsgálatra kellett mennie.

– A legrosszabb, hogy attól félek, rákos vagyok – mondta.

Minden ösztönöm azt súgta, hogy hessegessem el a félelmeit. Dehogyis! Eszedbe se jusson ilyesmi! Kínos csend volt, amíg próbáltam összeszedni a gondolataimat. Végül ezt nyögtem ki:

– Óriási teher egy ilyen félelem.

– Igen! És tudod, mit mondanak erre mások? Azt, hogy ne gondolkozzak ilyenen! Nem röhejes? Hogy tudsz ezen nem gondolkodni? – kiáltott fel a barátnőm.

Egyetértettem vele, hogy ez pont olyan abszurd, mint azt mondani valakinek, akinek a szobájában ott van egy rózsaszín elefánt, hogy ne gondoljon a rózsaszín elefántra. Ezen mindketten nevettünk egy kicsit. Nem vallottam be neki, hogy én is majdnem azt mondtam neki, amit azok a „röhejes” emberek.

Amikor elfogadjuk egy nehéz helyzetbe került személy negatív érzéseit, akkor megajándékozzuk valamivel. Létezik legalább egyetlen ember a világon, aki megérti, min megy keresztül. Nincs egyedül.

Az érzések elismerése több mint trükk vagy technika. Ez olyan eszköz, amely képes a kapcsolatok megváltoztatására. Nem garantálja, hogy a gyerekeink elviszik sétálni a kutyát, megmossák a fogukat vagy emberi időben lefekszenek, viszont megteremti a kölcsönös jóindulat hangulatát, amelyben minden könnyebbé és kellemesebbé válik. A gyerekek számára ez fekteti le az alapokat ahhoz is, hogy kifejlesszék magukban a másokra való odafigyelés képességét, és el tudják fogadni mások érzéseit.

De nem muszáj csak a mi szavainkra hagyatkoznod. John Gottman, a neves gyermekpszichológus megjelentetett egy tanulmányt3, amelyben eltérő stílusú kommunikációt alkalmazó szülőket figyelt meg több éven keresztül, és hasonlított össze egymással. Az eredmény azt mutatta, hogy azok a gyerekek, akiknek az érzéseit beazonosították és elfogadták, hatalmas előnyt szereztek, függetlenül az IQ-szintjüktől, a szüleik társadalmi státuszától vagy képzettségétől. Hosszabb ideig voltak képesek figyelni, jobban teljesítettek a tudásfelmérő teszteken, kevesebb viselkedési problémájuk volt, és jobban kijöttek a pedagógusokkal, szülőkkel és kortársaikkal. Ellenállóbbak voltak a fertőző betegségekkel szemben, sőt a vizeletükben kevesebb volt a stresszhormon. Tehát ha azt szeretnéd (és ki ne szeretné?), hogy tisztább legyen a gyerekeid vizelete, meg kell próbálnod elismerni az érzéseiket!

GYAKORLÁS

Minden egyes szituációban keresd meg azt a választ, amelyikkel a legjobban elismerhetők a gyerek érzései szavakkal, rajzokkal, fantáziával vagy (majdnem) néma figyelemmel:

1.„Engem mindenki utál!”

A) „Ez egyszerűen nem igaz! Szeretnek a szüleid, szeretnek a nagyszüleid, szeretnek a tanáraid, sőt a cicád is szeret!”

B) „Mégis mit vársz, amikor így duzzogsz és bőgsz? Senkinek nincs kedve ilyen nyafogós gyerekkel együtt lenni.”

C) „Úgy látom, nagyon rossz napod volt.”

D) „Ne legyél már ekkora hisztérika! Állandóan túlreagálsz mindent.”

2.„Elromlott a távirányítós autóm!”

A) „Nem kellett volna olyan durván játszani vele. Ez történik, ha leirányítod az ágyad széléről.”

B) „Jaj ne, de kár! Annyira szeretted azt az autót!”

C) „Még az a szerencse, hogy nincs jogosítványod.”

D) „Ne sírj! Apa vesz neked holnap másikat.”

3.„A tanító nénim annyira hülye!”

A) „Látom, mérges vagy rá.”

B) „Ne beszélj így a tanítónődről! Ez tiszteletlenség.”

C) „Tudom! Három elírást találtam abban a színházlátogatásról szóló értesítőben is a múlt héten. Szánalmas!”

D) „Biztos megvolt az oka annak, amit csinált.”

4.A gyereked meglát egy kis testű kutyát sétáltató embert. Sírni kezd, és az öledbe mászik.

A) „Hagyd ezt abba! Nincs mitől félni! Az a kiskutya nem fog bántani.”

B) „Megsimogathatod a kutyust. Olyan puha a bundája!”

C) „Félsz tőle? Futás befelé! Szólok a gazdájának, hogy mostantól sétáltassa a kutyáját az utca túloldalán.”

D) „Vannak, akik félnek a kutyáktól. Nem lehet biztosan előre tudni, hogy fog a kutya viselkedni. Maradjunk itt, innen látjuk, de nem lesz túl közel hozzánk.”

5.„Azt hiszem, egyes lett a matekdogám.”

A) „Miért kell ilyen negatívan hozzáállni? Valószínűleg sikerült. És ha nem, kérd meg a tanárt, hogy írhasd meg újra.”

B) „Akkor többet kellett volna készülni rá. Ezt magyaráztam neked egész héten, de nem hallgattál rám.”

C) „Hú, de rossz, amikor várni kell az eredményre, miközben szorongsz, hogy sikerült-e.”

D) „Az egész család hülye volt matekból. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de rossz matekos génekkel születtél.”

6.A hároméves gyereked vigasztalhatatlanul sír, mert azt mondtad neki, nem eheti meg az egész doboz fagylaltot egyedül.

A) „Azt akarod, hogy elromoljon a fogad? Nem egészséges ennyi cukrot enni.”

B) „Ne legyél ennyire mohó! Ez a fagyi nem csak a tiéd!”

C) „Hálás lehetnél, hogy vettem neked édességet. Ha folytatod a nyávogást, akkor egy falat fagyit sem kapsz!”

D) „Nehéz másoknak is adni valamiből, ami ilyen finom. Annyira imádod a fagyit, hogy egy medencére valót meg bírnál enni belőle! Várj egy pillanatot, rajzoljuk le! Itt vagy te, ahogy fejest ugrasz a fagyiba. Rárajzolhatod a csokireszeléket.”

7.„Tyler azt mondta rám, hogy hülye vagyok!”

A) „Ne törődj vele! A fiúk folyton ilyeneket mondanak. Olyan jó barátok vagytok, biztosan nem gondolta komolyan.”

B) „Bántó tud lenni, amikor egy barátod csúnyát mond rád.”

C) „Borzasztó! Hát, hogy mondhat ilyet? Ne is állj vele szóba többet a héten! Majd meglátjuk, ahhoz mit fog szólni!”

D) „Biztosan nem ok nélkül mondta. Mit követtél el ellene?”

8.„Megint Steven nyerte a rajzversenyt. Még az első négybe sem jutottam be.”

A) „Nem várhatod, hogy mindig te nyerj. Legközelebb igyekezz jobban!”

B) „Ez akkora igazságtalanság! A te rajzod sokkal jobb volt. Az övéről meg sem lehetett állapítani, hogy mit akar ábrázolni. Biztos a rokona valakinek a zsűriből.”

C) „Ez szomorú! Annyit dolgoztál azon a rajzon. Mennyi sok kis részlet volt rajta, például a bogárkák a fűben, meg a cicának az a vicces pofija.”

D) „Nézd, lehet, hogy nem képzőművésznek születtél. Nem tud mindenki szépen rajzolni. Te a sportokban vagy ügyesebb!”

9.„Nem igazságos! Nekem kellett volna lehúznom a vécét! Én akartam leöblíteni!”

A) „Ki mondta azt neked, hogy az élet igazságos? Egyébként általában el szoktad felejteni, és semmi kedvem hozzá, hogy büdös legyen a fürdőszobában.”

B) „Fejezd be a nyavalygást! Majd legközelebb te húzod le.”

C) „Várj egy percet! Iszom egy doboz üdítőt, hogy vécére tudjak menni, és akkor te húzhatod le az én pisimet.”

D) „Jaj… istenkém. Tényleg, te akartad lehúzni. Tegyünk egy feliratot a vécére, hogy legközelebb egyikünk se felejtse el!”

10.„Nem tudok aludni. Annyi minden nyomaszt.”

A) „Feküdj vissza, és próbálj ellazulni! Holnap reggel más színben fogod látni a világot.”

B) „ Téged nyomasztanak dolgok? Majd megtudod, mi az a nyomasztás, ha felnőtt leszel, és lakáshitelt kell törlesztened!”

C) „Jaj, szegénykém! Lehet, hogy mégsem kellett volna az emelt szintű programot választanod. Túl stresszes neked.”

D) „Nehezen alszik el az ember, ha nyomasztó dolgok járnak az eszében. Hozok papírt, és írjuk le.”

1. Jövő heti beadandó házi dolgozat természettudományból. Túl sok munka.

2. Biciklilánc elszakadt.

3. Új elem kell a távirányítós repülőbe.

4. Nincs elég pénzem. Egy negyeddolláros begurult a mosógép alá.

5. Rumli a szekrényben. Több hely kell.

Megoldókulcs

1. C

2. B

3. A

4. D

5. C

6. D

7. B

8. C

9. D

10. D

EMLÉKEZTETŐ: ÉRZÉSEK KEZELÉSE

1.Ismerd el az érzéseit szavakkal!

•„Sokszor nem könnyű egy kistestvérrel.”

•„Úgy látom, jó nehéz ez a feladat. Annyira sok részből áll, az ember azt sem tudja, hogy fogjon neki.”

2.Ismerd el az érzéseit írásban!

•„Annyira vártad, hogy megehesd azt a müzliszeletet. Írjuk fel a bevásárlólistára!”

•„Annyi minden jár a fejedben. Mondd el, mi nyomaszt, és leírom.”

3.Ismerd el az érzéseit a művészet eszközeivel!

•„Ettől bizony el lehet szomorodni. Akarod, hogy rajzoljunk könnyeket?”

•„Nagyon hiányzik neked az anyukád. Rajzoljuk őt le!”

4.Add meg képzeletben, amit nem tudsz megadni a valóságban!

•„Bárcsak lenne varázspálcám! Máris az égre varázsolnám a napot.”

•„Az a buli tényleg ennyire fontos neked. Bárcsak két helyen lehetnénk egyszerre!”

5.Ismerd el az érzéseit (majdnem) néma odafigyeléssel!

•„Ó… Hú… Hm… Jaj…”

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Oregano – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Zilla Slab – SIL Open Font License