Nádasdy Ádám

Londoni levelek

2020–2024

© Nádasdy Ádám, 2025

Előszó

Évek óta félig Londonban, félig Budapesten élek. Ez adta az ötletet Lengyel László barátomnak, hogy felkérjen: írjak a Népszavába időnként londoni leveleket, afféle tárcákat vagy kis esszéket a városról, az angolokról, Nagy-Britanniáról. Nem tudósító vagyok, csak szemlélő, ezért napi utalásokból kevés van (kivéve a járvány időszakát, melyről muszáj volt írni). Harminc levelet írtam 2020 és 2024 között, Simon László szerkesztői biztatásával és segítségével. Ezeket nyújtom át most egy kötetben az olvasóknak.

Nádasdy Ádám

Hát kiléptünk

Hát kiléptünk, mi, britek. Nem kellett volna, de most már mindegy. Annyi ideig húzódott ez a szerencsétlen kilépési hercehurca, hogy már azok is megkönnyebbüléssel fogadták a hírt, akik ellenezték. Például mi. Egyébként mi csak félig vagyunk britek, én teljesen magyar vagyok, a férjem viszont teljesen brit, legalábbis azóta, hogy megszerezte a magyar mellé a brit állampolgárságot, miután több mint hat évig itt dolgozott mint orvos. De a lelkemben én talán britebb vagyok nála, paszport ide-oda, szeretem az angolokat, angoltanár vagyok. Ráadásul én még a szovjet rendszerben nőttem föl, bizony mindmáig átjár a boldogság, hogy csak úgy hipp-hopp jöhetek ide Londonba, nincs már vasfüggöny, nem kell vízum, bedugom a kártyámat a bankautomatába, és jön a pénz (hogy milyen átváltással, azt most hagyjuk). Csak ez a Brexit, csak ezt tudnám feledni! De úgy látszik, az itteniek tudják feledni, a vártnál sokkal kisebb felhajtás volt, amikor bekövetkezett, Johnson miniszterelnök direkt intette a híveit a túlzott ünnepléstől. (Miért is? Lehet, hogy ő is szégyelli, hogy ezt a kétes értékű árucikket így rá tudta sózni a vevőire?…)

A kilépés körüli napokra egyébként egy sokkal ijesztőbb – és talán sokkal fontosabb – hír nyomta rá a bélyegét: a koronavírus-járvány. Ezzel voltak tele a médiák, erről beszéltek az emberek a boltban. Ma hallom itt a rádióban, hogy már a dél-angliai Brightonban is találtak koronavírusos eseteket. Ebben persze annak is van szerepe, hogy itt sok kínai él, Kínában sok brit, Hongkong miatt ma is élénkek a kapcsolatok, nekik Kína sokkal közelebb van, mint nekünk. Egyáltalán a világ is közelebb van. Ennek az országnak a tenger a határa, nem Franciaország, nem Belgium, nem Európa. És mivel tengerből csak egy van, Nagy-Britannia határosnak érzi magát Ausztráliával ugyanúgy, mint Tajvannal, a Falkland-szigetekkel ugyanúgy, mint Máltával. Vagyis innen nézve Európa csak egy hely a világban, nem a nemzeti sors támasza és talpköve, mint nekünk.

Amikor az 1940‑es évek elején az egész kontinentális Európa – Svájcot és Svédországot kivéve – a nácik uralma alatt volt, mindenütt voltak (már csak ilyen az emberi természet) kiszolgálóik, kollaboránsaik, de itt Nagy-Britanniában nem. Itt csak bombáztak a németek, gonoszul és indokolatlanul, így akarták térdre kényszeríteni az angolokat, ugyanis partraszállással nem mertek próbálkozni – de emiatt itt senki sem kényszerült arra (vagy nem élt azzal a lehetőséggel), hogy a kiszolgálójuk legyen. Így aztán a háború után nem kellett egymásra mutogatni, hogy „te is velük voltál”, nem kellett igazoló bizottságokat felállítani, nem kellett lelkiismeret-vizsgálatot tartani. El tudsz képzelni, kedves olvasó, egy országot, ahol mindenkinek tiszta a lelkiismerete? Hihetetlen. (Tudom, volt egy maréknyi angol, aki támogatta vagy helyeselte a nácizmust, de ők csak a véleménynyilvánításig jutottak el, tevőlegesen nem csináltak semmit. Így is gusztustalan persze, de csak kuriózum.) A mostani kilépéspárti propaganda nekem nagyon ellenszenves volt, nyilván mert zsigerből elutasítok minden elzárkózó, idegengyűlölő, öntömjénező megnyilvánulást. A legcsúnyább – és kocsmaszinten persze a leghatásosabb – szlogenjük az volt: nem azért nyertük meg vérrel és verejtékkel a második világháborút, hogy most a német Angela Merkel dirigáljon nekünk.

Azt mondtam az előbb, hogy annak idején egész Európában német uralom volt. Íme, magam is besétáltam egy jellegzetes angol csapdába: ugyanis Írország se volt Hitler uralma alatt, de azt valahogy nem látják külön dolognak, inkább Anglia „hátsó kertjének” (back garden) gondolják sokan most is, nem önálló és független országnak. Mea culpa. Hiszen ott is angolul beszélnek (eltekintve egy kicsi kisebbségtől, aki az eredeti ír nyelvet használja). És hát Írország is sziget, eggyel odébb is van, mint Nagy-Britannia. A mosógépünkön van egy cédula, hogy üzemzavar esetén hívja az X számot; alatta kisebb betűkkel: ROI és egy másik szám. Republic of Ireland. Semelyik másik ország nincs feltüntetve. Olyan ez a viszony, mint mifelénk volt évszázadokon át Magyarország és Erdély között, ugyanaz az ország is, meg nem is. Emiatt – ezt bevallották értelmes, kilépésellenes barátaim is – a népszavazáskor senki se gondolt Írországra, senkiben sem tudatosult a dolog kapcsán, hogy már régen önálló állam, és azt csinál, amit jónak lát, hogy nem Anglia utánfutója. Nem gondoltak arra, hogy ha kilépnek, Írország marad – márpedig azoknak eszük ágában sem volt kilépni. Már csak dacból sem, de jól felfogott érdekből sem. Őnáluk már euró van, és kis gazdaságuk nemigen tudna meglenni Európa nélkül.

Akkor jött a következő hideg zuhany: jé, az Egyesült Királyságnak nemcsak a tenger a határa, hanem az északír–ír szárazföldi határ is. Azzal mi lesz, ha az írek nem lépnek ki? A béke záloga már jó pár éve ennek a határnak a „légies” volta, teljes nyitottsága. Semmi gond nem volt ezzel két EU-tagország között, hiszen a kontinensen minden határ ilyen. No de most az angolok kénytelenek az igazi határt áttenni az Ír-tengerbe, hiszen különben a kilépés nevetségessé válna, Írországon keresztül bárki jöhetne-mehetne, és főleg bármilyen árut lehetne vámmentesen ide-oda szállítani. Csak kicsit többe kerülne, mint Rotterdamból. Ha viszont beáll ez a tengeri határ, akkor Észak-Írország óhatatlanul elkezd az Ír Köztársaság felé gravitálni. Ezt az északírek sokáig ellenezték, inkább London alatt akartak maradni, mivel Írország szegény és elmaradott ország volt, a világ végén – de fordult a kocka, Írország élhető hely, euró van, EU‑s útlevél, eltörölték az abortusztilalmat, törvényesítették a melegházasságot, napfényre hozták a katolikus egyház szégyenletes ügyeit. Az életszínvonal még nem éri el Angliáét, de csökken a különbség. Lehet, hogy egyesülni fognak, mint az NDK és az NSZK, csak fordítva: a kicsi, de gazdag elszakított terület visszatér a nagy, de szegényebb anyaországba?

A konkrét kilépésre 2020. január 31‑én este 11-kor, azaz európai idő szerint éjfélkor került sor. Ez az apróság, ez az egyórás különbség is jelez valamit: hiszen a kontinens törzsrésze Madridtól Varsóig és Párizstól Belgrádig azonos időzónában van; Nagy-Britannia nem. (Pardon, Írország sem.) Persze ezt indokolja a Föld forgása, de ehhez jön még a baloldali közlekedés, amit már nem indokol a Föld forgása. És a piros emeletes buszok. És a font sterling, vagyis hogy itt sosem volt euró, és a bevezetése föl sem merült. Lehet, hogy a britek sose léptek be úgy igazán Európába, és most ezt az ímmel-ámmal folytatott együttélést végre fölszámolták? Biztosan sokan így látják, de én persze szorongok, sok ezer magyar és még több ezer lengyel és román (és romániai magyar) társammal együtt, akik nem tudjuk egészen biztosan, hogy mi lesz velünk.

Nekem személy szerint nagy csalódás ez az ostoba kilépés, de próbálom megérteni. Régen volt háború, és most már kellett valamit csinálni. Nem fegyverrel, hála istennek, az a megoldás Röszkétől errefelé már nem divat (talán lassan már a Balkánon sem), de valami konfliktus kell. Meg kell mutatni „nekik” (kiknek is?), hogy ki a legény a gáton. Csak kérdés, hogy az Egyesült Királyság elég erős‑e, elég nagy‑e ehhez, nem lesz‑e amerikai csatlós. Ha engem kérdeznek, még mindig jobb, ha az embernek Angela Merkel dirigál, mint ha Donald Trump – de meg kell értenünk, ha ezt itt a többség (csekély többség, de többség) nem így látja.

A kilépés napján az angol újságok címlapja széles szóródást mutatott. Volt, ahol nemzeti színű zászlót lengető lelkes kilépés-hívek pezsgőztek. A legértelmesebb napilap, a Guardian címlapján viszont a néptelen doveri tengerpart látszott, magas fehér sziklafal, keskeny homoksáv egy homokvárral, amit a gyerekek hagytak ott. A homokvárba brit zászló volt tűzve. Fölötte a főcím: „Small Island” (Kicsi sziget). Tudni kell, hogy ez egy 2009‑es nagy sikerű tévéfilm címe volt, Andrea Levy regénye alapján, mely a második világháború alatt és után játszódott. A filmben a „Small Island” kifejezés Jamaicára vonatkozott, ahonnan a szereplők Angliába vágyódtak, ahogy a Csehov-hősök vágyódnak Moszkvába, az ígéret földjére. „Fogtok ti még Európába vágyódni erről a kis szigetről” – burkoltan ezt üzente a címlappal a brit olvasóknak a Guardian.

Tegnap jöttem vissza Ferihegyről Lutonba, és a pesti gépről kiszálló utasokat fegyveres őrök a fal mellé állították egyes sorba. A hátizsákot le kellett vennünk és kézben vinni. Kutyákat hoztak, azok végigszagolták a zsákokat és az utasokat. Te jó isten, gondoltam, kezdődik? Most jöttem vissza először a kilépés óta, megijedtem, hogy most már ez lesz, de nem volt logikus, mit szagolgatnak a táskámon: a magyarságomat? Aztán inkább a járványra gyanakodtam, de az se stimmelt, a kutyák mégse tudják megszimatolni a koronavírust (és miért a táskákban?). Végül arra jutottam, hogy nyilván kábítószert keresnek, valakitől kaphattak egy fülest, hogy az egyik utasnál van ilyesmi, azért szaglásztak a kutyák. Egyébként semmi érdekes nem történt a határon – igaz, most még átmeneti idő van.

Éjszaka néha meglep egy rémálom. Dovernél a kikötőben toloncolnak kifelé. „My husband is British!” (A férjem brit!) – kiabálom kétségbeesetten, de nem hallja senki.

(2020. február 12.)

Milyen ott a konyha?

Londonba beszökött a vendéglátás! Azaz prózaibban fogalmazva: megnyíltak az éttermek belső terei. A bejáratnál még meg kell adni az embernek a nevét, telefonszámát, hogy ha netán fertőzésre derül fény, le tudják nyomozni, ki volt ott aznap este. Egy nagy QR‑kód van kifüggesztve (tudják, az a millió pöttyből álló), azt kell a telefonunkkal meg… nem is tudom, hogy kell mondani. Megnézetni. Ha nincs ilyen app a telefonomban (nekem nincs), akkor egy füzetbe be kell írni a nevet, telefonszámot. (Ugyanígy kell egyébként a templomba való belépéskor is.) Én, aki kommunista diktatúrában nőttem föl, persze rögtön arra gondolok: milyen értékes adatokat szolgáltat ez a hatóságoknak. De nekik eszükbe se jut – hja, meséltem, hogy ha meglátnak a túloldalon egy rendőrt, akkor átmennek arra az oldalra ők is.

Szóval megnyíltak az éttermek, és mindenki zabál, ami belefér. Fiatalkoromban még gyakran kérdezték a magyar ismerősök, ha Angliából hazajöttem: na és milyen az angol konyha? Ennek a kérdésnek ma már nem sok értelme volna, mert – legalábbis Londonban – minden van, a világ legkülönbözőbb konyhái férnek meg békésen egymással egy utcán belül is. London sokkal vegyesebb, mint más európai nagyvárosok (mert talán nem is európai nagyváros?…), a többi metropolisz, Bécs, Párizs vagy Berlin nem mutat ekkora vegyességet. Nyilván azért, mert itt a lakosság is sokkal vegyesebb, hiszen évtizedek óta, sőt már lassan száz éve érkeznek folyamatosan a migránsok. Először a kínaiak jöttek, főleg Hongkongból, és nyitották meg éttermeiket. Amikor én először jártam Londonban, 1972-ben, még sose láttam kínai vendéglőt. Egy idős hölgyismerős vitt el egy kínaiba, a Leicester Square fölötti utcában (ma is ott van, de akkoriban még nem volt elturistásodva). Mondta is, hogy nézzük meg: az a jó, ha csupa kínai ül az étteremben, ilyen helyre kell menni, mert nyilván egymásnak nem főznek rosszat. Valóban finom volt, kaptam édes-savanyú sertést, amit ma már Pesten is minden sarkon kapni, de akkor az egzotikum erejével hatott, hogy valami lekvárfélébe voltak burkolva a húsdarabkák. Pálcikával is próbáltam enni, az nem nagyon ment. Aztán három évvel később, cambridge‑i diákként, egy kis kínaiból hordtam magamnak az ételt: a „Chinese Takeaway” (kínai elvivős) aprócska helyiség volt, egy pulton át adták ki az ételt, s amíg elkészült, a pulton álló fekete-fehér tévékészüléket lehetett nézni. Ez mind nagyon nyugati dolog volt.

A kínai éttermek után nem sokkal jöttek az indiaiak, akik valójában pakisztániak, ugyanis éttermet, boltot ők szoktak működtetni, nem a mai értelemben vett indiaiak. Ez abból is látszik, hogy étlapjukon soha nincs sertés (hiszen muzulmánok), viszont marha van (hiszen nem hinduk). Megtanultam, hogy az indiai konyha éppen az ellenkezője a kínainak: az indiai konyha mindent jó alaposan és hosszan összefőz, hogy végül egy sűrű barna pörköltszerű dolog lesz a legtöbb étel (nagyon szeretem); a kínai meg éppen mindent külön akar tartani, hogy az összetevők ne csak az ízüket, de még a színüket is megőrizzék. Az indiai konyha voltaképpen a szószokon alapszik, az étlap is általában aszerint van: Vindaloo, Madras, Ceylon – ezek mártások, és mindegyiket lehet csirkével, marhával, birkával vagy rákkal kérni, tehát a „betét” voltaképpen másodlagos. 1975 táján terjedt el az a technikai újítás, hogy az indiai éttermeket kis kemencével is felszerelték: ennek neve „tandur” (ami urdu nyelven kályha), és sorban írták ki a cégtáblájukra a „Tandoori” feliratot. (Mondanom sem kell, hogy folyton a kiváló magyar költő jutott eszembe.)

Mikor már többször jártam Angliában, úgy éreztem, rutinos indiaiétterem-látogató lettem, és elhívtam barátomat, aki gyanakvó gyomrú magyar ember volt, hogy ne féljen, majd én mindent elmagyarázok. Kicsi, olcsó étterem volt, igazi indiai, a pincér angolul se tudott rendesen. Ez volt a baj, mert sajnos nem mindent értettem, amit kérdezett, úgyhogy néha igennel, néha nemmel válaszoltam. Megettük a főételt, minden finom volt, amikor egy fonott kosárkában palacsinta alakú fehér tekercseket hozott. „Ez mi?” – kérdezte a barátom érdeklődve. Be kellett vallanom, hogy nem tudom, és nem vagyok biztos benne, mit is rendeltem. A tekercsek nejlonba voltak csomagolva, forrók voltak és kissé rózsavízillatúak. Valami keleti édesség? Megmakacsoltam magam: én ilyet nem rendeltem, ne nyúljunk hozzá, ne sózzanak ránk valami fölösleges fogást. Ám látszott, hogy addig nem fogja a többit kihozni, amíg ezt meg nem esszük. A barátom végül megelégelte, és rászánta magát, hogy megkóstolja. Megbontotta a nejlont, és már készült beleharapni, amikor megállt a kezében: „Te, ez szalvéta!” – mondta. Valóban az volt, forró, illatos textilszalvéta. Pont olyan, mint valami nyers palacsinta. Hiába bizonygattam neki, hogy én még sosem láttam ilyet, kinevetett, hogy na ennyit a nagy India-jártasságomról. Sajnos a pincérnek is lejött a dolog, mert hirtelen bement a konyhába, ahonnan csakhamar fojtott röhögés hallatszott.

Az indiai konyha jobban ínyemre van, mint a kínai, azért is, mert szeretem a csípőset, és abban az indiaiak a nagyok. Évekkel később, már igazán tapasztalt étterembúvárként rendelni akartam egy „very very hot” (nagyon-nagyon csípős) birkát Vindaloo módra, ám a pincér nem akarta fölvenni a rendelést, mondván, hogy az csípős, elég lesz nekem a „very hot”. Mégis kérem, mondtam, mert szeretem. De az önnek túl csípős lesz! Kötötte az ebet a karóhoz, míg végül a kollégám, akivel voltam, közbeszólt: „Az úr magyar, Kelet-Európából, azért kéri így.” A pincér arca fölragyogott, és boldogan hozta. Hát tényleg csípős volt, potyogtak bele a könnyeim, de gyönyörűség volt, mint egy szegedi halászlé.

Az indiai éttermek remekül alkalmazkodnak az egyre divatosabb vegetárius és vegán étkezési igényekhez, hiszen Indiában ennek régi hagyománya van – míg kínai vegás vagy vegán konyháról nemigen beszélhetünk. Azért történnek kísérletek. A múltkor vettünk konyhakész Oriental Wok vacsorát csirkemellel. A „wok” egy nagy kínai vasserpenyő, amiben szépen elkülönítve lehet sütni a komponenseket, és innen az étel neve. A főzési utasítás úgy szólt, hogy előbb tegyük bele a hagymát, aztán a zöldségeket, és végül a proteint. Proteint, azaz fehérjét? Bután néztünk egymásra: milyen fehérjét? Külön kellett volna venni? De hol? A patikában? Aztán rájöttünk: esetünkben a csirkemell a fehérje! A gyártó igyekezett vegánsemlegesen fogalmazni, és nyitva hagyni, hogy húst vagy gombát vagy esetleg tofut kívánunk beletenni fehérje gyanánt. De azért elég furcsán hangzana: „Gyerekek, ki kér még fehérjét?”, mintha az űrhajósok mesterséges ételtablettáit kellene bevenni.

Olasz étteremből van a legtöbb, pedig ők migráltak be legkésőbb, ám talán szelídebb ízviláguk miatt jobban is hódítottak. Ehhez nagy lökést adott a 60‑as évektől a pizzadivat, mely – bármily furcsa – Amerikából jött vissza Európába, ott találták ki, hogy ezt az egyszerű és igen szegényes olasz ételt fel lehet dúsítani, és dobozban házhoz is lehet szállítani. Én gyerekkoromban sokat voltam Olaszországban, de pizzát nem láttam, főleg nem rendes leülős étteremben.

Angol étterem…? Hát az nem nagyon van. Vannak általános éttermek, amelyek nem utalnak semmilyen etnikus háttérre, és persze ott is finomat lehet enni, de ezek nem olyan érdekesek, inkább afféle munkaebédhelynek tűnnek. Az igazi angol ételek talpkövét a sült húsok adják: a rosztbif, a bifsztek, a szép nagy darab marhahúsok, csakhogy ezek épp most mennek ki a divatból, mert szinte mozgalommá vált a húsfogyasztás csökkentése. (Még azt is olvastam, hogy a szarvasmarhák túl nagyokat szellentenek, és ez szennyezi a légkört.) Vidéken még tartja magát az angol konyha: egy barátunk a távoli Devon megyében lakik, őnáluk szoktunk igazi nagy marha- vagy birkasülteket kapni, főtt zöldséggel és krumplival. Minden gusztusos és laktató, csak éppen ízetlen: még szerencse, hogy a mustárt jó csípősen szeretik, azt lehet rákenni. A sűrű levesek szilárdan tartják magukat, ezek gulyás- vagy lencselevesszerűek, munkanap ebédre elég egy zsömlével megenni. Ja, és minden sótlan.

A legjellegzetesebb angol étel a „pie”, egy tortaszerű tésztás dolog, úgy is mondhatnám, hogy egy vajastésztából készült kerek doboz, mely a benne lévő darált hússal együtt van megsütve. A „pie” szó igazából bármilyen darált és megsütött dolgot jelent, a gyümölcstorta is nevezhető „fruit pie”-nak. Létezik mindenféle „pie”, a leghagyományosabb a „steak and kidney pie”, a marhahúsos-vesés. Én nem szeretem.

Nemcsak az angol ételek válnak lassan muzeálissá, hanem már a múlté a régi polgári (akár kispolgári) napi étrend is. Az én angol tankönyveim, útirajzaim, amelyek alapvetően a 30‑as évek világát írták le, azt állították, hogy Angliában napi öt étkezés van: reggeli (breakfast, bőséges angol reggeli, főtt babbal és sült kolbászkákkal), löncs (lunch, könnyű és többnyire hideg tízórai-szerűség), uzsonna (tea, 5 órakor, vajjal és kaláccsal), vacsora (dinner, 6-kor, hússal, ez a főétkezés), és végül kései vacsora (supper, melyet például színház után lehet fogyasztani). Családom is úgy informált engem, hogy ez az angol szokás – de egyikük se járt Angliában. Amikor először kint jártam, 1972-ben, ez a világ már csak nyomokban létezett. Mára ebből végképp kevés maradt, a globalizáció jegyében az angolok is úgy esznek, mint bárki más: reggeli, ebéd, vacsora (breakfast, lunch, dinner). Annyi azért igaz, hogy a „dinner” szó használható korábban elköltött étkezésre, ha az komoly vagy ünnepélyes, tehát nem igazán vacsora a jelentése, hanem főétkezés. A „supper” már komiko-arisztokratikusan hangzik; én még várom, hogy elvigyenek egy ilyenre színház után, ne csak mindig valami kocsmába.

A sajt csomagolásán ez áll: „Free grazing promise”, szabad legelési ígéret. Ez mi lehet?

(2021. május 25.)

Zenei élményeim

Nincs kedvem a brit belpolitikáról írni, mert a Brexit óta egyre kínosabb az egész, és a helyzet csak fokozódik. Írnak erről mások eleget. Közben az is igaz, hogy mindez a felszínt érinti, tehát igazán nagy megrázkódtatások nincsenek; hogy úgy mondjam, az Egyesült Királyság elég nagy hajó ahhoz, hogy – már csak a tehetetlenség erejénél fogva is – úszik az útján, akármilyen dilettánsok próbálják rángatni a kormánykereket. Egyébként a legújabb miniszterelnök, Rishi Sunak nem dilettáns, inkább a jeges szakszerűsége aggasztó. De talán most ő kell ide.

Ehelyett zenei élményeimről számolok be. Először is, voltunk Schiff András-koncerten a Royal Albert Hallban. Matiné volt, vasárnap délelőtt fél 12‑kor kezdődött. Schiff egyedül zongorázott, csodálatosan. A műsor Beethoven három utolsó szonátája volt, szóló zongorára, ezeket nehéz játszani is, hallgatni is, de örömmel láttuk, hogy ha egy világnagyság játssza egy világnagyság műveit, akkor szép számmal van közönség ebédidőben is: már a metrótól odavezető úton is özönlöttek az emberek. Nagyjából háromezren voltunk. Nekünk az még külön öröm volt, hogy Schiff Andrást – aki Magyarországon jó ideje nem lép föl – élőben hallhatjuk.

A koncert elkezdődött, Schiff bejött, leült a zongorához, és játszani kezdett, ám meglepő dolog történt. Nem vagyunk nagy zeneértők a párommal, de az világos volt, hogy nem Beethovent játszik, hanem Bachot! Te jó ég, elnéztük a programot? Feltűnés nélkül körbepillantottam, hogy mások hogy viselkednek, de mindenki nyugodtan ült. Műsorváltozás? A Bach után aztán jöttek a Beethovenek, Schiff kis szünetekkel végigjátszotta a műsort, kotta nélkül, egy szál magában, másfél órán keresztül. Lenyűgöző volt. Meghajolt, óriási taps és ováció, háromszor visszajött, de ráadást nem adott. A hangverseny utáni napokban volt alkalmam Schiff-fel beszélni, megkérdeztem, hogy mi volt ez, miért kezdte egy Bach-darabbal, ami nem is volt a műsoron? Azt mondta, azért, hogy ne kelljen ráadást adnia, mert a Beethovenek annyira fárasztóak, hogy utána már nem esne jól játszani – viszont a közönségnek mégiscsak jár valami plusz; hát így az elején megkapták a ráadást.

Schiff hangversenye a nyár végén volt, a Promenade Concerts (röviden: Proms) keretében. Ez egy egész nyáron át tartó sorozat, főleg komolyzene, elérhető áron, mindig a Royal Albert Hallban. Óriási, cirkuszszerű kerek terem, ötezer férőhelyes. 1871‑ben nyitotta meg Viktória királynő, akinek korán elhunyt férjéről, Albert hercegről nevezték el. Albert nagy mecénás és művészetpártoló volt, szépen zenélt és festett, bőven vásárolt műtárgyakat, adakozott is – de az angolok sosem tudták megszeretni, talán mert német volt, talán mert szorgalmas volt és kötelességtudó. Az épület nagy és mégsem barátságtalan: nem egy hodály, hanem egy igazi hangversenyterem. Díszítése, belső kialakítása kellemesen érdektelen, a kor átlagába belesimul. Az építészettörténet sem tartja számon mint mérföldkövet, inkább műszaki remekműnek számít, hogy ekkora teret hogyan tudtak befedni – tehát inkább a hidak, zsilipek, pályaudvarok csodái közt foglal helyet. Akusztikája kitűnő. A körépület közepén küzdőtér van, ahová fillérekért állójegyet lehet kapni: ezen a koncerten is tele volt álló hallgatókkal. (Télen még teniszmeccseket is szoktak itt tartani, meg igazi cirkuszt.) Az Albert Hall büszkén hirdeti, hogy nem kap közpénzt (vagyis nem kap támogatást az adófizetők pénzéből). Más kérdés, hogy a hangversenyeket a BBC (tehát a közrádió) közvetíti, s ezért fizet az Albert Hallnak, ahogy dukál. A BBC‑t viszont közpénzből tartják fenn – de talán úgy fogalmaznék, hogy mire a pénz eljut a Royal Albert Hallhoz, elveszti közpénzjellegét. Ugye jól meg tudtam fogalmazni?

Halottak napjára elutaztunk az észak-angliai Yorkba, ahol a katedrálisban előadták Verdi Requiemjét. Délután bejártuk a várost, este beültünk a hangversenyre, zsúfolásig tele volt, főleg nagyon idős emberekkel. A székesegyház hivatalos neve York Minster, azaz Yorki Apátság, ami azért érdekes, mert nem apátság, hiszen a kolostorokat – és így az apátságokat – a reformációkor, 1536‑ban felszámolták. Néhány apátság azonban a nevében tovább él; ilyen a londoni Westminster is. York nagyon szép kisváros, régi kulturális és egyházi központ. Elkerülte a nehézipar, nincs ott se vas, se szén, ezért német bombázás is alig volt (no meg messze is van, Londontól légvonalban 280 kilométer, annyi, mint Budapesttől Bécs). Fő iparága az édesipar, ez is olyan barátságos dolog.

A York Minster az igazi gótikus katedrálisok egyike, ebben a műfajban az egyik legnagyobb a világon. Kívül-belül kő, semmi festmény, semmi szobor. Ebbe a térbe a Rekviem pompásan beleillett: a manchesteri szimfonikusok játszottak, vezetőjük, Sir Mark Elder vezényletével. A szólistákat, kórust nem ismertem, de az összélmény felemelő volt. A hangzásban mégis volt valami aránytalan: amikor a zenekar egy-egy szólóénekest kísért, akkor a hangszerek túl hangosan szóltak, elnyomták az éneket, pedig – gondolom – igyekeztek finoman, halkan játszani. Utána azt magyarázta egy hozzáértő barátunk, hogy ez természetes, mert amikor ezek a templomok épültek, még nem használtak hangszereket a templomban. A yorki templomot 1260 körül tervezték (1472‑ben lett kész), akusztikája kiváló, de emberi hangra van kitalálva, azt tudja remekül fölerősíteni és elvinni az épület legtávolabbi sarkába. Ezért szorgalmasan fölerősíti a Verdi-féle romantikus nagyzenekart is, amelynek erre pont nem volna szüksége. És valóban: a kórus gyönyörűen szólt; a szólisták is, amikor „a cappella” (hangszerkíséret nélkül) énekeltek, remekül hallatszottak, pedig elég messze ültünk, és ez a templom szokatlanul széles, tágas belső térrel rendelkezik. (Állítólag Gray érsek, aki megrendelte, azt kérte, hogy nagyobb legyen, mint a nagy rivális, Canterbury katedrálisa, amely ugyanakkor volt épülőben.) Élvezetes volt az is, amikor a zenekar és a kórus fergeteges erővel nyomta együtt, például a Dies Irae tételben – szinte kimozdult a templom a sarkaiból!

Operába is szeretünk menni, csak hát a királyi opera, a Covent Garden rettenetesen drága. Illetve ez így nem igaz. Van olcsó jegy is, erre mindig ügyelnek, a holnap esti Tosca előadásra még vannak 17 fontos jegyek, ez átszámítva 7500 forint, ami az itteni jövedelmek mellett nagyjából feleannyit nyom a latban, tehát szinte egy mozijegynek felel meg. Csak hát ezek nagyon távoli, nagyon szerény ülőhelyek, mi meg egy középpolgár házaspár vagyunk, szeretnénk lejjebb és előbbre ülni – ám ekkor már meglódulnak az árak, egészen a legdrágább jegyig, amely 235 font. Nincs értelme átszámítani, mert aki ilyet vesz, az úgysem forintban keresi a pénzét. De ez itt is sok. Megteheti az operaház, mert van rá közönség: élnek a világban bőven gazdagok, illetve vannak közel s távol operarajongók, aki ugyan nem gazdagok, de a gatyájukat is kifizetik egy jó jegyért. A színvonal nagyon magas, nem csak a jegyárak: a Royal Opera House Covent Garden a világ négy nagy operaháza közül az egyik; a másik három a bécsi Staatsoper, a milánói Scala és a New York-i Metropolitan. Ezt még apám mondta, aki a bécsiben és a milánóiban is dolgozott, tudta, miről beszél.

Viszont van Londonban népopera, az English National Opera, népszerű nevén „Coli”, mert az épületet Coliseum Theatre-nek hívták eredetileg. (Sose értettem, hogy mi ez a szó, és miért nem Colosseum, mert olyat már hallottam.) Ők mindent angolul énekelnek, nem világsztárok lépnek föl, és a jegyek elérhető árúak. Sokat turnéznak vidéken. Az épület eredetileg zenés színház volt, ma is rendszeresen játsszák az angolok kedvelt zenés darabjait, főleg a Gilbert–Sullivan alkotópáros termékeit, mint A penzance‑i kalózok vagy A Mikádó. Érdekes, hogy míg a kontinensen a zeneszerző nevét szokták előre írni, itt fordítva van: Gilbert a szövegíró, Sullivan a zeneszerző. Még érdekesebb, hogy ezek a művek sose tudtak kitörni az angol nyelvű világból – a mi ízlésünk szerint a zene érdektelen, a szöveg pedig úgy váltogatja az abszurd humort és a pátoszt, hogy azt kontinentális gyomor nehezen veszi be. További érdekesség, hogy az angolok ezeket a műveket „operáknak” nevezik, mert ők az „operett” (angolosan operetta) szót csak Offenbachra meg Straussra meg Kálmán Imrére használják, de nem is igen játsszák ezen urak műveit. Azért ez egy más világ.

A londoni Classic FM rádióban is más a műsorkínálat, mint otthon. Természetesen van jó pár klasszikus sláger, ami sehol sem hiányozhat: a Pisztráng, a Badinerie, a Boldog lelkek tánca, a Holdfény-szonáta. De feltűnő, hogy milyen sok orosz van, amit imádnak: Csajkovszkij, Sosztakovics (a Jazz-keringő!), és mindenek fölött Rachmaninov. Őt én is szeretem, az áradó orosz lelkét, de azért valahol filmzene vagy liftzene. Híg. A Classic FM hallgatósága nyilván nem a zeneesztéták főtanácsa, hanem egy igen vegyes, főleg idősekből álló sokaság (a reklámok között bőven van hallókészülék, illetve végrendelkezési tanácsok jótékony célra). Ez a rádió évente megrendezi a „Hall of Fame” (hírességek csarnoka) szavazást, a közönség szavazhat a kedvenc zeneművére. A szavazatok alapján 300 műből álló lista készül, melynek első helyét mindig, minden évben Vaughan Williams A pacsirta felszáll című hegedű-bravúrdarabja nyeri. Meg kell értenünk: nekik ez olyan, mint nekünk mondjuk Kodály Galántai táncokja (ez utóbbit nemigen szokták itt adni, de a Háry-Intermezzót igen). A második helyet viszont Rachmaninov III. zongoraversenye foglalja el már évek óta. Kíváncsi vagyok, hogy az idei szavazás – melynek eredményét húsvétkor fogjuk megtudni – módosul‑e az oroszok ukrajnai agressziója miatt. De lehet, hogy a zene fölötte áll a világpolitika rút fortyogásának. Bár így volna.

Azt mondtam, hogy nem írok most a politikáról, meg hogy ez a nagy hajó zavartalanul halad. Hát, kis jéghegyek azért vannak. Ugyanis a környékbeli boltokban három napja nem lehet tojást kapni. Igen, jól érti a kedves olvasó: nincs tojás. A sarkon a Sainsbury közértben az üres tojáspolcokon nyomtatott cédula, mely nagy betűkkel így kezdődik: „Egg Availability” (tojásbeszerezhetőség), majd alatta apró betűvel: „is suspended” (fel van függesztve). Kezdenek Orwelltől tanulni. Én meg kezdem magam otthon érezni.

(2022. november 27.)

A jótékonyság

Az itteni Classic FM rádióban, ahol a reklámok kertészeket, gázszerelőket, fogbeültetést és végrendeletírási segítséget kínálnak (ebből ugye be tetszenek lőni a hallgatói korosztályt, sajnos én is ezt hallgatom), tegnap egy különös reklám hangzott el. A tízéves Chrisnek rémálmai vannak, és az apja időnként durva vele. Az apja katonaként harcolt valamelyik háborúban a közelmúltban (Irak, Afganisztán), ahol szörnyűségeket élt át: közvetlen közelében robbant egy bomba, meg hasonlók. Nem tud szabadulni rossz emlékeitől, és ezt a környezetén – így a fián, a kis Chrisen – vezeti le. Idáig érthető, sajnos van ilyen. De miért mondja el ezt egy bölcs, mélyfekvésű, enyhén csüggedt férfihang? Azért, hogy adakozzunk. Alapítványt hoztak létre a veteránok pszichológiai támogatására, kezelésére, melynek neve „Combat Stress” (harctéri szorongásnak tudnám fordítani). Már mondja is a honlapot, ahol a továbbiakat meg lehet tudni, ha adakozni óhajt.

Az európai kontinensen ez állami feladat volna. Nyilván itt Angliában is igyekszik a Nemzeti Egészségügyi Szolgálat (National Health Service, az NHS) segíteni ezeken az embereken, dehát kapacitáshiány van, várólista van – elkel a civil segítség, és az angolok szeretnek jótékonykodni. Ez összefügg azzal, hogy itt már nagyon régen nagyon erős a polgárság, és a jótékonykodás polgári erény. Mindig elmondom, hogy itt nincs is olyan szó, hogy „állami”; és bár „állam” van (the state – de ki lenne az voltaképpen?), olyat nem szoktak mondani, hogy „adott rá az állam” vagy „állami forrásból”. Nem: aki adhat, az a kormány, az adófizetők pénzéből (hiszen más pénze az államnak nincs), de az ő keze eléggé meg van kötve, a költségvetés szigorú és sovány, mindent meg kell szavaztatni (itt igazi parlament van, vitával, erős ellenzékkel), és minden pluszkiadást azonnal felró az ellenzék, sőt néha még a kormánypárti képviselők is.

A polgárok úgy gondolják, hogy az állam, mint általuk finanszírozott intézmény, tegye a dolgát, de kevés adót szedjen be. Így több pénz marad az embereknél, viszont sok mindenről maguknak kell gondoskodniuk. Ezt ők természetesnek tartják. Majd mi adunk annak, akinek kell – mondják, és jótékonykodnak. Ez a magyar szó persze leszűkíti a dolgot, mert a magyarban arra gondolunk, hogy lerongyolódott szegényeknek nyújtunk valamit (régies nevén „könyöradományt”), vagy ingyenkonyhát működtetünk, mint a 30‑as években tette Róbert bácsi (azaz Feinsilber Róbert) Budapesten, vagy amit ma csinál Iványi Gábor a Dankó utcában. Ez nagyszerű dolog, de az angol „charity” tágabb fogalom: valójában a magyar „közhasznú szervezet” megfelelője: mindenféle dolgok önzetlen támogatására létrehozható ilyen.

Maga a „charity” szó a francia „charité” középkori átvétele; ez latin örökség a franciában, latinul „caritas”. Szent Pál szép szövegében (Korinthusiakhoz írt 1. levél, 13,13) a magyar fordításokban mindenütt „szeretet” áll (a görög eredetiben „agapé”), a klasszikus angol bibliában (1611) „charity”. Nehéz persze pontosan bemérni, hogy Pál mit értett ezen, mire akarta buzdítani hittársait – mindenesetre a mai angol bibliákban már „love” van ezen a helyen – mindenki értse, ahogy akarja, de a „charity” szót itt már nem akarják használni, mert annak jelentése leszűkült az adakozásra.

Mindenesetre az angolok – mint protestáns, bibliaolvasó nép – komolyan vették Pál intelmét a „charity” gyakorlására. Bizonyos napokon jól szituált polgáremberek, öregek és fiatalok állnak a város forgalmas pontjain, és a kezükben lévő kis vödröt csörgetve szólongatják a járókelőket, hogy adakozzanak erre vagy arra a célra. Ennek a hasznos és emberarcú dolognak az fog lassan véget vetni, hogy egyre kevesebb embernél van aprópénz, vagy egyáltalán készpénz – terminált meg valahogy mégis furcsa volna az emberek felé nyújtogatni. (Utcazenészt már láttam, akinek a letett kalapjához volt tűzve a terminál; koldust még nem, de állítólag már olyan is van.)

A „Charity Shop” intézménye is angol találmány: az elv ugyanaz, mint amikor egy iskolai rendezvényre a mamák készítenek szendvicset, amit pénzért lehet megvenni, és ezzel az osztálykasszát gyarapítjuk. A legrégebbi jótékonysági üzletlánc az Oxfam bolthálózata. 1942‑ben alapították a háború okozta nyomor és éhezés enyhítésére (Oxford Committee for Famine Relief – Oxfordi éhínségenyhítő bizottság), és már 21 tagszervezettel szinte az egész világot behálózza. A boltokba bármit be lehet vinni, ami forgalomképes, mi is vittünk ruhákat, sőt egy fölöslegessé vált bőröndöt is.

A „charity” egyrészt jelenti a lelki tulajdonságot: jóság, irgalmasság, szeretet; másrészt az ennek gyakorlására létrejött szervezetet. A mai magyar használatban leginkább az „alapítvány” felel meg neki. Olyan sok van belőlük, hogy a kormányzat létrehozott egy Charity Commissiont, mely felügyeli az alapítványokat: évente bekéri a mérleget, jegyzékbe veszi a működőket, közli, melyiknek akadozhatunk nyugodtan, és nyilvánosságra hozza azokat, akiknek a működésében szabálytalanságot találtak. Mert bizony van ilyen, van egyszerű pénzmosás, de az sem ritka – mint a világon mindenütt –, hogy az alapítvány ügyintézői, kurátorai túl sok pénzt csorgatnak a saját zsebükbe, vagy olyan célra, amit már nem lehet közhasznúnak nevezni. Sajnos a budapesti Róbert bácsiról később kiderült, hogy – miközben valóban sok ezer emberen segített, és fáradhatatlanul kalapozott utcákon és palotákban – illegális módon forgatta-használta a gazdagoktól beszedett pénzt.

A Charity Commission szorgosan felsorolja az összes alapítványt. Például kutyával kapcsolatos alapítványt 688‑at listáz (csak Angliában és Velszben!). Van köztük életbevágó, mint a vakvezetőkutya-képző, melynek tavalyi bevétele 142 millió font volt, kiadása 128 millió, 1737 alkalmazottal és 15 500 önkéntessel. Van szívmelengető, mint a népszerű kutya- és macskamenhely a londoni Battersea negyedben a vasúti viadukt árkádjaiban, onnan visznek az emberek kutyát, macskát.

Amerika sokban hasonló, csak ott még kevesebb az állami szerepvállalás és több a polgári hozzájárulás. A leghíresebb filantróp a skót–amerikai Andrew Carnegie volt (élt 1835–1919), aki az acélgyártásból szerzett irdatlan vagyonának 90%‑át jótékony célra fordította, főleg könyvtárak, tanintézetek, kultúrházak építésére: New York nagy hangversenyterme, a Carnegie Hall is az ő pénzéből épült. Az amerikaiak néha – európai szemmel nézve – kissé tolakodóan adakoznak, elvárják, hogy a nevüket kiírják vagy más módon megörökítsék. Láttam például egy kórházban az Isaac and Emma Goldman Lépcsőházat.

Szokatlan fizikai teljesítményekkel is fel lehet hívni az embereket adakozásra. Angliában a legnépszerűbbek a jótékonysági futóversenyek, mint a londoni maraton (a városon keresztül), amely a földkerekség legnagyobb adománygyűjtő eseménye, az 1981‑es kezdetek óta 1 milliárd (!) fontot tudott begyűjteni. Aki futni óhajt, annak regisztrálnia kell, és egy szerény részvételi díjat befizetni, hiszen a rendezés, helyszínbiztosítás stb. pénzbe kerül. Futás előtt, közben és után már rakhatja föl a honlapjára, facebookjára stb., hogy íme: ő fut, és szíveskedjenek valamennyit befizetni mondjuk az Alzheimer Társaság számlájára, hogy további kutatást tudjanak finanszírozni a betegség legyőzésére. Lehet hegyet mászni, úszni a hideg tengerben (egyszer az ír miniszterelnök, Leo Varadkar és a pasija úsztak a dublini öbölben – hát nem egy strandolásra való hely, de remélem, sokan kinyitották a pénztárcájukat). Valami olyasmi lehet ennek a pszichológiája, hogy ha neked ez annyira fontos, hogy ilyen módon gyötröd magad, akkor ez tényleg fontos dolog lehet, úgyhogy adok rá pénzt. A legeredetibb 2014‑ben a jegesvödör-kihívás (ice bucket challenge) volt, melynek során az illető a saját fejére borít egy jeges vízzel vagy jégkásával teli vödröt, ha adakozunk az ALS betegség kutatására (gyógyíthatatlan izomsorvadás – Karsai Dániel is ebben szenved). A dolog aztán vírusként terjedt a közösségi médiákban, már mindenfélére használták. A legviccesebb az volt, amikor egy fickó, akinek mindkét karja hiányzott, a feje fölé lógatott jegesvödröt egy kötélszerkezet segítségével ügyesen a lábával megbillentette, miáltal a jég a fejére ömlött: így hívta fel a figyelmet a mozgáskorlátozottak alapítványának támogatására.

November 11‑én van Remembrance Day, a hősi halottakra való emlékezés napja, amikor országszerte önkéntesek selyemből készült kitűzhető pipacsokat kínálgatnak, és aki adakozott, kitűzi. Mi is szoktunk adakozni, ki is tűzzük. A megemlékezés az első világháborúra megy vissza, amikor 1915‑ben Belgiumban (pontosabban Flandriában) egy kanadai katonaorvos, John McCrae a szemtanúja volt a barátja halálának, és emlékére írt egy őszinte, enyhén giccses verset „In Flanders Fields” (Flandria mezőin) címmel. Leírja, hogy az elesettek sírjain pipacsok nőnek – innen ered a szimbólum. Nemrég volt a normandiai partraszállás 80. évfordulója, ennek alkalmából is gyűjtöttek, cserébe pipacsot kaptunk. Igen, Anglia katonai nagyhatalom, mindig van és lesz a világban valahol konfliktus, mindig lesznek katonai áldozatok, özvegyek és árvák. A pipacs az ő alapítványukra gyűjt.

A legkomolyabb alapítványok, akik a legtöbb pénzt tudják begyűjteni, az egészségügyhöz kapcsolódnak. Köztük is országos első a Macmillan Cancer Support (rákbetegek támogatása), amely 1911 óta nagyon komolyan finanszírozza a rákosok ellátását, a hospice-okat, a gyógyíthatatlanok emberséges elkísérését a halálig. Tavalyi bevétele 227 millió font, kiadása 251 millió. A konzervatív kormány is támogatta pályázatokkal, nyilván a Munkáspárt is fogja. A skála másik végén a legrokonszenvesebb a „Devon and Exeter Jigsaw Puzzle Library”, mely kirakós játékokat kölcsönöz a rászorulóknak. Tavalyi bevétele 2223 font, kiadása 2179 font. Kölcsönzési díj nincs, adományokat elfogadnak. Címük 3 Palace Gate, Exeter, ha arra tetszenek járni, és nagyon kell egy kirakós. Időseknek, nehezen mozgóknak csekély díj ellenében házhoz is szállítják.

(2024. június 25.)

Tartalom

Előszó

Hát kiléptünk

A hibernáló metró

A „hazai hivatal”

Költözünk!

Egy új felfedezés: az utca

Szatócsok népe

Karácsony a 4-es zónában

A zöld esernyős úr kesztyűje

Csokoládé a Regent Streeten

Milyen ott a konyha?

Sajtószemle

Se belváros, se külváros

A múltat végképp?

A nyelv visszanyal

A keresztnév

Műveljük hát a kertünket

Maga templomos vagy kápolnás?

Mozdonyok és medvék

Koronád legszebb gyémántja

Zenei élményeim

Nevezd ásónak

A harmadik helyezett

Brixton 1981

Vegyünk teherautót!

Edinburgh

Anglia halála, három és félszer

Byron Skype-on

A konzervatívok

Old Man River

A jótékonyság

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Molnár Eszter Edina
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 533 6

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL