M. J. Arlidge

HAZUDSZ, HAZUDSZ

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M. J. Arlidge: Liar Liar

Published by the Penguin Books Ltd., London, 2015

Fordította: Turcsányi Jakab

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © M. J. Arlidge, 2015

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-489-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Első fejezet

Luke kimászott a nyitott ablakon a keskeny párkányra. Belekapaszkodva a műanyag ereszcsatornába a feje fölött, felhúzta magát. Az eresz baljósan reccsent, azzal fenyegetve, hogy bármelyik pillanatban leszakadhat, de Luke nem engedhette el. Szédült, zihált és nagyon, nagyon félt. Jeges szél bömbölt idefent, és papírsárkányként csapkodta a vékony vászonpizsamáját. Már alig érezte a lábát – a durva kő hidege bekúszott a testébe –, de a tizenhat éves fiú tudta, hogy gyorsan kell cselekednie, ha életben akar maradni.

Lassan előrearaszolt, kilesve a párkány széle fölött. Nagyon kicsiknek látszottak innen a kocsik, az emberek – és nagyon távolinak a kemény, könyörtelen úttest. Mindig félt a magasban, és most, a legfelső szintről letekintve, a hátrahőkölés volt az első reakciója. Vissza a házba. De kitartott. El sem bírta hinni, mire készül, ám nem lévén más választása előrecsúsztatta a lábujjait a peremen, hogy leugorjon. Fejben visszaszámolt: három, kettő, egy...

Egyszerre inába szállt a bátorsága, és visszahúzta a lábát. A gerince fájdalmasan nekiütődött a vas ablakkeretnek, és egy pillanatig csak állt ott, szorosan lehunyt szemmel, hogy kivédje a közeledő pánikot. Ha leugrik, meghal. Hát tényleg nincs más kiút? Nem tehet semmi mást? Luke visszafordult az ablak felé, és még egyszer felmérte a benti poklot.

A padlásszoba lángokban állt. Olyan gyorsan történt az egész, hogy még nem tudta feldolgozni az események sorát. Szokás szerint aludni tért, de nem sokkal később arra ébredt, hogy sivítanak a füstjelzők. Kábán és szédelegve kikászálódott az ágyból, és a karjával hadonászva próbálta elhessegetni a szobát betöltő sűrű füstöt. Mindhiába. Sikerült eljutnia az ajtóig, de már előre látta, hogy elkésett. A szobájához vezető keskeny lépcsőt elnyelte a tűz, hatalmas lángnyelvek táncoltak a nyitott ajtóban.

A reszkető kamasz szeme láttára ment füstbe az egész élete. A tankönyvei, a futballfelszerelése, a rajzai, a dédelgetett Southampton FC-plakátjai – mindent elemésztettek a lángok. Másodpercről másodpercre emelkedett a hőmérséklet, a forró füst és gáz felhőkbe gyűlt a mennyezett alatt.

Luke becsapta az ablakot, és egy pillanatra enyhült a forróság. De tudta, hogy ez csak rövid időre szól. Amint túl magas lesz idebent a hőmérséklet, az ablakok – vele együtt – kirobbannak. Egyszerűen nem volt más választása. Most bátornak kell lennie, így hát előrelépett, és az anyjáért kiáltva leugrott a párkányról.

Második fejezet

Éjfél felé járt, egy lélek sem volt a temetőben a sírok között csámpázó magányos alakon kívül. Egyszerű keresztek váltakoztak pazar családi kriptákkal, amelyek nagy részét szobrok és faragások díszítették. A viharvert kerubok és védőangyalok élettelennek, baljósnak tetszettek a holdfényben, és Helen Grace szorosabbra fogva a sálját sietett el mellettük. A sál karácsonyi ajándék volt a kolléganőjétől, Charlie Brookstól, és nagyon jól jött egy ilyen éjszakán, amikor a dombtetőn álló, sötétségbe borult temetőben semmi sem védett a hidegtől.

Lassan dér lepte be a talajt, és Helen léptei halkan csikorogtak a fagyott füvön, ahogy letért a főútról, balra tartva a temető túlsó vége felé. Hamarosan már ott állt egy dísztelen sírkő előtt, amelyen nem volt sem név, sem dátum, csupán egy rövid üzenet: „Gondolatban mindörökre”. Ettől eltekintve csupasz volt a kő, nem utalt semmi az elhunyt személyére, életkorára vagy nemére. Helen akarta így – nem is lehetett volna másképp –, hiszen ez a nővére, Marianne nyughelye volt.

Számos bűnöző holttestét nem kéri ki senki. Másokat gyorsan elhamvasztanak, és a szélbe szórják a port, hogy nyoma se maradjon a létezésüknek.

És vannak, akiket személytelen börtöntemetőkben hantolnak el, de Helen sohasem hagyta volna, hogy ez történjen a nővérével. Felelősnek érezte magát Marianne haláláért, és semmiképp sem akart hátat fordítani neki.

Ahogy most lenézett az egyszerű sírkőre, elfogta a bűntudat. Marianne jeltelen sírja mindig ilyen hatással volt rá – mintha a nővére ujjal mutatna rá, azzal vádolva Helent, hogy szégyelli a saját testvérét. Ami nem volt igaz – Helen mindennek ellenére máig szerette Marianne-t –, de a nővére olyan borzalmas bűnöket követett el, hogy tiszteletadás nélkül kellett eltemetni, elkerülendő a sajtó érdeklődését vagy az áldozatok rokonainak jogos felháborodását. Az anonimitás biztonságot ad – ki tudja, mire lennének képesek egyesek, ha kiderítenék, hol nyugszik ez a többszörös gyilkos.

Egyedül Helen volt jelen a nővére elföldelésekor, és csak ő gyászolta meg. Marianne fia még mindig nem került elő, és senki más nem tudott erről a sírról, így Helenre maradt, hogy megküzdjön a gyomokkal, és amennyire lehet, ápolja a testvére emlékét. Hetente egyszer vagy kétszer jött ki ide – ahogy az időbeosztása és a kiszámíthatatlan munkaterhelése engedte –, de mindig éjnek évadján, nehogy kövessék vagy meglepjék.

Bizalmas és fájdalmas kötelesség volt ez, amelyhez Helen nem igényelt közönséget.

Kicserélte a virágokat az urnában, majd lehajolt, és megcsókolta Marianne sírkövét. Felegyenesedve elmondott néhány szerető szót, aztán sarkon fordult és visszaindult. A maga akaratából jött el – és sohasem bújt ki a kötelesség alól –, de ma este sarki szél fújt, és ha tovább marad, azt megszenvedte volna. Helen utált beteg lenni – különben sem fért volna bele az idejébe –, és egyszerre nagyon is vonzónak tűnt a gondolat, hogy visszahúzódjon a lakásába. Sietve haladt végig az ösvényen, átlendült a lelakatolt vaskapun, és az elhagyatott parkoló felé vette az irányt, ahol most csak az ő Kawasakija állt.

Mielőtt felült volna rá, végigtekintett a panorámán.

Az Abbey Hill tetejéről egész Southampton belátható, és ez a látvány mindig felvidította, különösen éjszaka, amikor hunyorogtak és csillogtak odalent a város fényei, telve ígérettel és izgalommal.

De nem ma este. Ahogy Helen lenézett a városra, amely már régóta az otthona volt, elakadt a lélegzete.

Innen a magasból nem egy, nem kettő, hanem három nagy tüzet látott elharapózni a városban, az ég felé nyújtózó bősz narancssárga lángnyelvekkel.

Southamptonban tűzvész pusztított.

Harmadik fejezet

Thomas Simms rácsapott a dudára és hangosan káromkodott. A kései óra dacára beállt a repülőtér körüli forgalom, hála egy rakodó teherautónak.

Végre kimenekülve a dugóból úgy tűnt, hogy Thomas már zavartalanul teheti meg a hátralévő rövid utat millbrooki otthonáig – amikor újabb torlódásba futott. Már elmúlt éjfél, hogy a fenébe lehet ekkora forgalom?

A helyi rádióállomásra hangolt, hogy meghallgassa a közlekedési híreket, de egy éjszakai betelefonálós műsor ment, mire bosszúsan kikapcsolta a rádiót.

Mit tegyen? Volt egy kerülőút, de az az Empress Road ipari parkján vitt keresztül, ahová nem nagyon vágyott, mert ebben az időszakban ellepték a prostituáltak. A félmeztelen, didergő nők látványa mindig lehangolta, és kényelmetlenül érezte magát, amíg a lassan váltó közlekedési lámpákra várva ki volt téve a stricik és a lányok pillantásainak. Ezzel az alternatívával szemben inkább maradt volna a főútvonalon, de hallva a közeledő szirénákat, meggondolta magát. Egy tűzoltóautó és egy mentő próbált előrejutni a dugóban. Ha abba az irányba mennek, amerre ő, az további akadályokat ígér.

Thomas hátramenetbe kapcsolt, feltolatott a járdára, és húsz méter megtétele után éles szögben balra fordult, egy sötét, egyirányú utcába. A hirtelen jött szabadulás után túl gyorsan hajtott, mit sem törődve a sebességkorlátozásra intő táblával, de kisvártatva lehűtötte magát és lassított. Ha szerencséje van, öt perc alatt otthon lesz – megcsókolja a feleségét, jóéjt puszit ad a gyerekeinek, és ágyba bújhat. Nincs értelme, hogy most lemeszeljék a zsaruk, amikor már ilyen közel a cél.

Napi tizenhat órát dolgozott a repülőtérhez közeli saját importcégénél, és hiányzott neki a családja – de nem volt bolond. S bár nagy volt a kísértés, hogy áthajtson a piroson az Empress Roadnál, elkerülve egy forrónadrágos, csontsovány drogos nem kívánt figyelmét, türelmesen várt a lámpánál, és a csúf útszéli látványosság helyett a meleg franciaágyat képzelte maga elé, ami otthon várta.

Áthajtott a városközponton, majd rátért a West Quay Roadra, és innen már egyenes volt az útja hazafelé.

Millbrook nem felkapott negyed, de rendes viktoriánus házai vannak, tisztes és mindenekfelett csendes környék. Legalábbis általában.

De ma este mintha túl sok lenne itt az ember, és a többség a Hillside Crescent – az ő utcájuk – felé igyekezett.

Jaj, csak ne parti legyen valahol, motyogta maga elé Thomas. Pár drágább házat nemrég csövesek foglaltak el, és a helyiek nem tudtak tőlük aludni. De jelenleg minden csendes, ráadásul a Hillside Crescent felé siető emberek nem bulizók voltak, hanem átlagos anyák és apák, néhánnyal már találkozott is a reggeli munkába induláskor. Ám az arckifejezésük megrémítette, és amikor bekanyarodott az utcájukba, már látta is, mi dúlta fel őket. Hatalmas füstfelhő terjengett az éjszakai égbolton, az utcai lámpák barátságtalan fényétől megvilágítva. Égett valakinek a háza.

Nem csoda, hogy mindenki nyugtalan – az itteni felújított viktoriánus házaknak fapadlójuk és falépcsőjük van. Ha egyik házról a másikra terjed a tűz, ki tudja, hol áll meg. Már Thomast is elfogta a félelem, gyorsított, és erőszakosan nyomta a dudát, hogy a bámészkodók utat adjanak neki. Mi van, ha az ő házuk közelében ütött ki a tűz? De azonnal elhessegette az ostoba aggodalmait. Karen mindenképp felhívta volna, ha bármi gond van.

Az utat most már végképp elállták az őgyelgő gyalogosok, ezért Thomas a járda mellé húzott, és kiszállt. Bezárta a kocsit, és futásnak eredt. A tűz az ő háza közelében volt – a füst irányából és a tömeg koncentrációjából az utca túlsó végében nem lehetett másra következtetni. Már rohant, félrelökdösve az elképedt bámészkodókat.

Áttörve magát az embersűrűn a saját kocsibehajtójának lábánál találta magát. Olyan látvány fogadta, amelytől elakadt a lélegzete és ledermedt. Az egész ház lángokban állt, hatalmas tűznyelvek csaptak ki az ablakokon. Nem is tűz volt, hanem infernó.

Kábán előreindult, de egy szomszéd elkapta a karját, és gyengéden távolabb vezette a háztól. A nő arckifejezése – a borzadállyal keveredő szánalom – láttán Thomasban megfagyott a vér. Miért nézhet így rá ez az asszony?

Thomas ekkor meglátta. A fia – imádott fia, Luke – a gyepen feküdt az előkertben a szederbokrok árnyékában, és egy másik szomszéd tartotta az ölében a fejét, aki komoly arccal beszélt hozzá. Megindító látvány is lehetett volna, ha Luke lábai nem állnak olyan furcsa szögben, torzan maguk alá tekeredve. A fiúnak véres volt az arca és a keze.

– A mentő már úton van. Rendbe fog jönni.

Thomas nem tudta, hogy nem hazudik-e a szomszéd, de szeretett volna hinni neki. Nem érdekelte, milyen sérüléseket szenvedett a fia, csak maradjon életben.

– Jól van, öcskös, megjött a papa – mondta, letérdelve a fiú mellé.

Luke körül a szederbokrok levelei és ágai borították a földet, s Thomas egy pillanat alatt rájött, hogy a fia nyilván kiugrott az ablakon, és a bokrok közé zuhant. Valószínűleg felfogták az esését – talán ez mentette meg az életét –, de miért kellett kiugrania? Miért nem szaladt ki a bejárati ajtón?

– Hol van anya? És Alice? Luke, hol vannak a többiek?

Luke nem válaszolt, mintha a testét gyötrő kín megfosztotta volna a beszédképességétől.

– Látja őket valaki? – kiáltotta Thomas, a pániktól magas és éles hangon. – Hol a pokolban vannak?

Visszanézett a fiára, aki megpróbált felemelkedni, nem törődve a sérülésével.

– Mit mondasz, Luke?

Thomas közelebb hajolt, a füle szinte súrolta a fia száját. Luke levegő után kapkodott, aztán összeszorított foggal végül sikerült kinyögnie:

– Ők még a házban vannak.

Negyedik fejezet

Helen Grace felmutatta az igazolványát, átbújt a rendőrkordon alatt, és gyors léptekkel haladt a káosz középpontja felé. Három tűzoltóautó parkolt a Travell’s Timber Yard előtt, és több mint egy tucat tűzoltó küzdött a hatalmas lángokkal. Helen még ebből a biztonságos távolságból is érezte a pokoli forróságot – lehengerlő volt, a hajára, a szemére, a torkára támadt, fitogtatta az erejét és pusztítani vágyását.

A Travell’s Timber Yard az egyik legnagyobb fatelep Southamptonban, virágzó családi üzem, amely egész Hampshire megyében keresett volt a vállalkozók és építkezők körében. De e sikeres cégből alig valami vagy semmi nem marad, mire véget ér ez az éjszaka. A városközpontban lévő telep a szerény kezdetekből évről évre nőtte ki magát óriási raktáráruházzá, amelyben a legkülönbözőbb fajtájú, formájú és méretű faanyag megtalálható. A hodályszerű épületet most Helen szeme előtt emésztették fel a lángok, a fémváz sivított a hőségben, az ablakok felrobbantak, és a széteső tető darabjait konfettiként szórta szét a tűzvész.

– Ki a fene maga? Nem tartózkodhat itt.

Helen megfordulva a Hampshire-i Tűzoltóság és Mentőszolgálat egyik emberét látta közeledni. Mocskos és verítékes volt az arca.

– Helen Grace felügyelő, Súlyos Bűncselekmények Osztály, és minden jogom megvan...

– Az sem érdekel, ha maga Sherlock Holmes. Az a tető bármelyik másodpercben beszakadhat, és nem akarom, hogy a közelben álljon valaki, amikor ez megtörténik.

Helen vetett egy pillantást a kérdéses tetőre. Már roskadozott, ahogy a tűz végigszaladt rajta, új tápanyagot és friss oxigént keresve. Ösztönösen hátralépett.

– Menjen csak tovább. Nincs itt semmi dolga.

– Ki a parancsnok?

– Carter őrmester, de pillanatnyilag kissé elfoglalt...

– Ki az ügyeletes tűzvizsgáló tiszt?

– Fogalmam sincs.

A férfi visszaindult a tűzoltóautókhoz – közülük kettő már távozóban volt a színhelyről.

– Elmennek? – kérdezte hitetlenkedve Helen.

– Nem tehetünk semmit, legfeljebb a tűz továbbterjedését akadályozhatjuk meg. Ezért máshová rendeltek minket.

– Mivel van dolgunk? Lehetséges, hogy véletlen baleset? Rövidzárlat? Eldobott cigarettacsikk?

A kimerült tűzoltó megsemmisítő pillantást vetett Helenre.

– Három súlyos tűzeset ugyanazon az éjszakán. Mindhárom egy órán belül kezdődött. Ez nem lehetett véletlen baleset. – Indulatos volt az arckifejezése. – Valaki jól szórakozik.

Az első kocsi megállt menet közben, hogy a tűzoltó felkapaszkodhasson az utasülésre. Nem nézett vissza Helenre – már el is feledkezett róla, miközben az előttük álló új feladatról tárgyaltak a csapatban.

Helen figyelte, ahogy a villogó kék fények eltűnnek az úton, majd ismét a tomboló tűzvész felé fordult.

Másodpercek múltán forró füst- és hamufelhő kíséretében beomlott a tető.

Ötödik fejezet

Thomas feltartotta a kezét, hogy védje az arcát, és a bejárati ajtón át benyomult a házba. A szája és a tüdeje azonnal megtelt kormos füsttel, fulladni kezdett. Semmit sem lehetett látni – a füst áthatolhatatlan felhőt képezett az előtér mennyezete alatt. Mindössze néhány lépést tett, és már érezte, hogy legyűri a gyilkos közeg, amelyben a szén-monoxid egyre szorítja kifelé az elillanó oxigént.

Levegő után kapkodva a padlóra zuhant. A szőnyeg már kiégett, és kínszenvedést okozott az érintése, de idelent füstmentes volt a levegő, és kicsit könnyebben ment a légzés. Előrekúszott a főlépcső felé. A Karennel közös hálószobájuk a második szinten volt, Alice szobája mellett. Valahogy fel kell jutnia oda. Ma este Karen vigyázott a gyerekekre, kizárt, hogy elment itthonról, egyedül hagyva Luke-ot. Itt kellett lenniük valahol.

Thomasnak felhólyagosodott a keze, a ruhái már megperzselődve füstölögtek, de nem állt meg. Végül nekiütközött valami keménynek, és rájött, hogy ez a lépcső lába – vagy ami megmaradt belőle. A váza érintetlen volt, de teljesen átváltozott: a barna falépcső fokai most narancssárgán izzottak, az égő fa pattogott, és szikrákat szórt rá.

– Karen? – Rekedt és gyenge volt a hangja. A szörnyű forróság ellenére, amely égette a száját és a torkát, megint elkiáltotta magát, még hangosabban.

– Karen? Alice? Hol vagytok?

Semmi válasz.

– Könyörgök, szólaljatok meg. Itt apa...

Hirtelen elhallgatott, megbénította a mélységes szorongás. Heves köhögés rázta meg. Fogy az idő – tennie kell valamit. Összeszedve a bátorságát fellépett az első fokra. Azonnal beszakadt alatta, mintha porból lenne, és Thomas kissé megingott. Gyorsan kiegyenesedett, és megpróbálkozott a második fokkal, de az is beomlott.

Édes istenem, mi történik itt? Hát létezik ilyen?

Rátette a lábát a harmadik, negyedik, ötödik fokra, de ugyanúgy járt.

– Karen?

Már elhaló, reményvesztett volt a hangja. Megverten és kimerülten lecsüggesztette a fejét, és érezte, hogy szédeleg az oxigénhiánytól. Ahogy állt ott, mozdulatlanul, új szagot érzékelt az orrában. Az égett bőrét, és lenézve döbbenten látta, hogy tüzet fogott a cipője. És a nadrágja is. Meg a zakója. Élő lángcsóva lett. Megfordulva a kijárat felé botorkált. Soha nem fogja megbocsátani magának, hogy sorsára hagyta a feleségét és pici lányát, de tudta, hogy ő is meghal, ha még egy másodpercig marad. Ki kellett jutnia, nem a maga, hanem Luke érdekében.

Kirontva a bejárati ajtón összeesett a puha gyepen. Arra eszmélt, hogy ide-oda hentereg, kezek tucatjai gurigatják a füvön, hogy elfojtsák a lángokat. Ahogy hevert ott kitekert fejjel, meglátta az érkező tűzoltókat és mentőket. A tűzoltók elrohantak mellette, és a következő pillanatban egy mentős hajolt Thomas fölé, és segített neki felülni.

– A fiam – suttogta Thomas. – Őt nézze meg.

A nő válaszolt valamit, de Thomas nem hallotta. Az egész világ furcsán elnémult, bár azt nem tudta, hogy a sérülése vagy a sokk miatt süketült meg. A mentős most a szemébe világított, aztán a torkába, felmérve az állapotát. Thomast nem érdekelte, hogy mi lesz vele – ha nincs Luke, boldogan meghalt volna, csak ne kelljen szembenéznie a lányok elvesztésével. De még így is – hogy cseppet sem törődött a saját életével – megdöbbentette a látvány, amely akkor fogadta, amikor a mentős felemelte a karját, hogy ellenőrizze a pulzusát. A zakó leégett róla, az órája eltűnt, és amikor a mentős megérintette a borzalmasan felhólyagosodott csuklóját, egyszerűen levált a bőre a nő keze nyomán.

Hatodik fejezet

A tűzoltófejsze keményen belevágódott az ablakkeretbe, üvegszilánkok repültek be a házba. Miután a főlépcső megsemmisült, James Ward tűzoltótiszt és a társa, Danny Brand az első emeleti behatolás mellett döntött, az egyik hálószoba ablakán át, míg a kollégáik hordószám szivattyúzták be a vizet a másik ablakon. Az idő volt a legfontosabb – a tűz a teljes elharapózás határán állt, azon túl már nem lesz biztonságos bemenni a házba.

James félresöpörte az üveget és belépett.

Azonnal felnyögtek a talpa alatt az elszenesedett padlódeszkák, beszakadással fenyegetve. A tűzoltó habozott, és az ablakkeretbe kapaszkodva másik útvonallal próbálkozott. Ezúttal kevésbé hangosan nyögtek a deszkák, így gyors, de óvatos, tapogatózó léptekkel továbbment.

Danny egy darabig kivárt, majd követte a társát. Ez volt a bevett gyakorlat – jobb egy tűzoltót elveszíteni, mint kettőt, ha leszakadna a padló.

Iszonyú volt a forróság, a védőruhájukat ostromolta. James érezte, hogy patakokban csorog az izzadság a testén. Kényelmetlen és szorongató volt, de megőrizte a nyugalmát. Teljesítenie kellett a feladatot. Esélytelen volt, hogy itt valaki még életben legyen, de utána kellett néznie. Ha van ember valahol, az csak ezen a szinten lehet, ahol a hálószobák vannak. James körbenézett a szülői hálószobában, de nem látta sem a feleséget, sem a kislányt, ezért továbbment. Egy lépésnél beszakadt a fél lába alatt a padló. Ösztönösen megmarkolt egy lámpafoglalatot, kiemelve a lábát az alatta megnyílt nagy lyukból. A lyukon át lelátott a földszintre, a kiégett bútorok és töredezett falak romhalmazára. Nagy levegőt véve átugrotta a lyukat, és a lépcsőpihenő előtti küszöbön landolt. Egy pillanatig veszélyesen billegett, de sikerült visszanyernie az egyensúlyát, és továbbment. A következő helyiség gyerekszobának tűnt. Az A-L-I-C-E betűi megmaradtak az ajtón, furcsa módon érintetlenül hagyta őket az egész házat felemésztő tűz. James rést nyitott az ajtón, hogy belásson a szobába. Szimpla ágy, néhány bútordarab, egy plüssmackó a padlón – de itt sem volt nyoma Karen vagy Alice Simmsnek. Az első késztetése az volt, hogy belépjen a szobába, és alaposabban is körülnézzen, de valami megállította. Egy hang, egy makacs, kitartó hang vonta magára a figyelmét a közeli fürdőszoba felől. Nehéz volt meghatározni, de mintha sziszegett volna valami. És ez nem az égő bútorok vagy a perzselő tűz sziszegése volt. Hanem valami más.

Elindult a hang irányába, lépésről lépésre. Danny ismét hátramaradt, tudatában a veszélynek, és James jelezte neki, hogy ellenőrizni akarja a fürdőszobát. Danny a csuklóját kopogtatta, ami annak az egyezményes jele volt, hogy egy-két percen belül vissza kell vonulniuk – minden egyes másodperccel gyengül a ház szövetének tartóereje.

James bólintott – tudta, hogy ketyeg az óra. Átlépve a küszöbön, inkább a tapintás, mint a látás segítségével navigálva, meglepődött, hogy nyitva van a zuhany a fürdőszobában. Nem csoda, hogy ekkora a füst: a körülötte tomboló lángok felfalták a vízpárát. Négykézlábra ereszkedve gyorsan mászott előre, egy váratlan gondolat ösztönzésére.

És valóban ott voltak: Karen Simms és a hatéves kislánya a zuhanykabin padlóján kuporgott a behúzott üvegajtó mögött, amely távol tartotta a lángokat, és a rájuk záporozó vízpermet megvédte őket attól, hogy halálra égjenek. James még most sem táplált hiú reményeket: nagyon valószínű volt, hogy megfulladtak a belélegzett füsttől. Mindkettejüknek a zuhanytálcába merült az arca, ami nem sok jót ígért.

James megragadta a fogantyút, és elhúzta az ajtót. Kis sugárban zúdult ki a víz, amit a forró gőzpára sziszegése kísért. Közelebb lépve a két testhez, elképedve fedezte fel, hogy mindketten a lefolyóra tapasztják a szájukat.

Egyszerre megértette – oxigént szívnak be a lefolyócsövön át.

Átfordította Karent, és a szemébe nézett. Az asszony nem volt eszméleténél, de amíg élet van, addig remény is.

Odaintette Dannyt, és átadta neki az ájult nő nehéz testét. Közben a kislány megmoccant. Csak egy parányi mozdulat volt, de elég ahhoz, hogy adrenalinlöketet adjon Jamesnek. Talán mégis van rá esély, hogy mindketten életben maradjanak.

A karjába vette a kislányt és megfordult, hogy a kollégája után induljon. Pengeélen táncoltak. A ház összeroskadóban volt, és a pluszteher, amelyet cipeltek, erősen kérdésessé tette, hogy kijutnak-e élve, de meg kellett próbálniuk.

Vagy most, vagy soha.

Hetedik fejezet

– Hogy van?

Charlie megfordulva Steve sziluettjét látta az ajtóban.

Jessica, akit Charlie még mindig a kisbabájának nevezett, holott már tizenhat hónapos volt, csúnya náthával küszködött. A több adag Paracetamol szirup és Sudafed orrspray nem sokat használt – Jessica továbbra is rosszul érezte magát, szenvedett a bedugult orra miatt. Mint a legtöbb kisgyerek, nem mulasztotta el a szülei tudtára adni, hogy nincs jól – Charlie-nak hajnalig fenn kellett maradnia, hogy pátyolgassa.

Charlie az ajkára tett mutatóujjával jelezte Steve-nek, hogy ne mozduljon. A kétórás dédelgetés és ajnározás végül meghozta gyümölcsét, és Jessica visszaaludt. Charlie kifelé indult, de megállt, és újra megnézte Jessicát. Nem volt kedvesebb látvány számára, mint a kiságyban boldogan szunnyadó kicsi lány, körülbástyázva puha játékokkal és a régi babatakarójával. Szívet melengető volt így látni őt, és órákig el tudta volna nézni, de győzött a józan ész. Charlie tudta, hogy jobb menni, amíg lehet, így kikerülve a recsegő padlódeszkákat lábujjhegyen kióvakodott a szobából, és csendesen behúzta maga után az ajtót.

– Kérsz egy pohár vizet?

Steve már a lépcsőn járt, a konyha felé tartva.

– Jobban esne valami meleg – válaszolta Charlie, követve a férjét. Már teljesen éber volt, és a kései óra dacára szükségét érezte némi lazításnak, mielőtt lefekszik. Elképesztő, milyen stresszes tud lenni meggyőzni egy totyogót, hogy a saját érdekében aludnia kell.

Amíg felforrt a víz, Charlie bekapcsolta a tévét.

Azonnal bejött a hírcsatorna – amit Steve szokott nézni, míg Charlie inkább a Sky Atlantic híve volt. Már kapcsolt volna át valami kevésbé reálisra, de megállt a keze a levegőben. A tévében mutatott képek felrázták és megdöbbentették. Egy régiségáruház és használtcikk-piac élő felvételei uralták a képernyőt – Charlie jól ismerte ezt a helyet a Grosvenor Roadon, ő is vásárolt már ott ezt-azt. De most lángokban állt, és a tűzoltók nem sok eredményt értek el a hatalmas tűz megfékezésében. A képernyő jobb oldalán két másik esetről futottak kisebb felvételek egy sávban: az egyik hasonló méretű, komoly tűzvész volt, a másikban egy családi ház semmisült meg. Mindhárom tűzeset Southamptonban történt.

Charlie-nak éles hangon megszólalt a mobilja, a frászt hozva rá. Vetett egy pillantást az érkező Steve-re, és fogadta a hívást.

– Üdv, Charlie. Itt Lucas nyomozó.

– Szia Sarah.

– Bocs, hogy késő este zargatlak, de szükség van rád. Grace felügyelő mindenkit berendelt. Három súlyos tűzesetünk van a városközpontban...

– Most nézem a tévében.

– Fél óra, rendben?

Másodpercekkel később Charlie újra Jessica szobájában volt. Immár rendesen, megközelítőleg profi mód felöltözve, hátrafésült hajjal a kiságy fölé hajolt, és kockáztatva Steve haragját gyengéd búcsúcsókot nyomott a kislánya fejére. Valahányszor dolgozni ment, lelkiismeret-furdalást érzett – mert magára hagyja a picit, mert Steve-re hárítja a hátország minden gondját-baját –, és a csók valahogy enyhítette a bűntudatát. Nehéz volt, és szinte fizikai rosszullétet okozott elmennie otthonról, de semmit sem tehetett ellene. A dolgozó anyáknál egyetlen szimpla szabály működik: többet és jobban kell dolgoznod mindenkinél, ha azt akarod, hogy komolyan vegyenek. Se nem jogos, se nem igazságos, mégis így van, ezért hát Charlie egy csókkal elköszönt Steve-től, kiakasztotta a láncot a bejárati ajtón, és kilépett az éjszakába.

Nyolcadik fejezet

Jonathan Gardam nyomozatiosztály-vezető dermedten fogta át tekintetével az égő Bertrand’s Antiques Emporium látványát. Új ember volt a városban – csak néhány hónapja foglalta el a posztot a Southamptoni Központi Rendőrkapitányságon, és őszintén szólva még mindig kereste a helyét. Előléptetése előtt hosszú ideig szolgált a frontvonalban mint igen aktív és szem előtt lévő detektív-főfelügyelő, és nem volt ínyére, hogy egész napos tárgyalásokon üldögéljen. Tudta, hogy ez a ranggal jár, de titokban örült, hogy végre alkalma van az akció sűrűjének közelében lenni.

Elindult a detektívfelügyelője felé, aki a csapatok irányításán dolgozott. Helen Grace tekintélyes hírnevet szerzett magának éles eszével és küzdőszellemével, és Gardam az eddigiek alapján úgy találta, nemcsak profi, hanem könnyű is vele kijönni. Értett a vezetéshez, tudott döntéseket hozni, ami nélkülözhetetlen egy olyan nagyszabású nyomozáshoz, amely most előttük állt. A főnöke közeledtére Helen megfordult, és hozzá lépett.

– Vannak áldozatok? – kérdezte Gardam.

– Haláleset még nem történt. Négyen sérültek meg egy családi háznál Millbrookban, hárman súlyosan. Itt és a fatelepen nem tartózkodott senki, és hacsak a tűzoltók nem találkoznak kellemetlen meglepetéssel, ezen a téren rendben vagyunk.

– Egyértelműen gyújtogatás volt?

– Annak tűnik.

– Van már elképzelés arról, miért éppen ezt a három helyet vették célba?

– Behívjuk a tulajdonosokat, és amint mód lesz rá, beszélünk a millbrooki családdal, de még nincs semmi kézzelfogható. Két vállalkozás, egy lakóház a város különböző részein... még abban sem vagyunk biztosak, hogy ugyanaz a személy okozta-e mindhárom tüzet, hiszen nagyon közeli időpontokban ütöttek ki. Találkozott már hasonló esettel, uram?

– Ebben a nagyságrendben nem – válaszolta óvatosan Gardam. – Ez... szervezettnek tűnik.

Helen bólintott: ugyanez az érzés nyugtalanította, amióta megérkezett a használtcikk-áruházi helyszínre. A tüzet közvetlenül megelőzően nem történt bejelentett esemény, nem voltak szemtanúi szokatlan tevékenységnek – egyszerűen lángra lobbant az épület.

– A fatelepen volt az első tűz?

Helen bólintott, majd folytatta:

– Éjjel tizenegy tizenötkor futott be az első hívás a 999-re. Ez a hely volt a következő, tizenegy huszonöt körül jelentették be. A családi házat Millbrookban úgy negyedórával később.

– Ha ugyanaz az ember gyújtogatott, akkor érdekes a sorrend – jegyezte meg Gardam. – Az első két tűz nagy és látványos, a harmadik sokkal kisebb, lakóházat érint, de jóval valószínűbb az életveszély. Akárki tette is, azzal kellett számolnia, hogy emberek alszanak a házban...

– Ami arra utalhat, hogy ők voltak a kiszemelt célpontok – szakította félbe Helen. – Ha igen, akkor hogyan lehetne jobban késleltetni a tűzoltókat, mint két óriási tűzzel a város különböző pontjain? Volt már példa erre az Egyesült Államokban. Miért ne történhetne meg itt is?

Alig mondta ki hangosan, Helen agya pörögni kezdett. Volt benne logika, és valóban jó módszernek tűnt elrejteni a bűncselekmény valódi szándékát. Még nagyon sok mindent kellett kideríteni a ma estéről, számos bizonyítékot begyűjteni, kérdéseket feltenni, de Helennek már most azt súgta az ösztöne, hogy ez nem közönséges bűncselekmény. A Ben Fraser halála óta eltelt tizenhat hónapban kellemesen nyugis volt az élete. De ennek most vége.

Helent ismét magába szippantja valakinek a lázálma.

Kilencedik fejezet

Kicsapódtak az ajtók, és a mentősök három hordággyal robogtak be a South Hants Hospitalba. A millbrooki házból sebesülteket szállító mentőautók már előre értesítették rádión a kórházat, és a traumatológia felkészült az érkezésükre.

A gyorsan haladó menet élén Karen Simmst vitték, akinek leállt a szíve. Az agya és a teste hosszú időn át nélkülözte az oxigént, és erre reagált így a szervezete. A mentőautóban már megpróbálták újraéleszteni, de sikertelenül, így most rohantak vele a kardiológiára. Egy hajszálon múlt az élete, és minden másodperc számított.

Másodiknak a lányát, Alice-t hozták. Az anyjához hasonlóan kiterjedt másod- és harmadfokú égési sérülései voltak, amelyek szörnyű fájdalommal jártak, de ő legalább nem vesztette el az eszméletét, a fiatal szív a jelek szerint jobban bírta a terhelést, amelyet a rengeteg füst belélegzése okozott.

A helyszínről kapott jelentések alapján nem voltak toxikus gázok a házban, és ha a kislány túléli a következő néhány napot, jók az esélyei. Míg az anya hordágya balra kanyarodott, a gyereket egyenesen a liftekhez vitték. Az égési osztály a harmadik emeleten volt, ahol már várták őket.

Harmadiknak jött Luke, aki csak minimálisan égett meg, de mindkét lába eltört, és a testén, az arcán is jelentős sérüléseket szenvedett a zuhanástól. Őt röntgenezés után egyből a műtőbe viszik. Ha súlyos belső vérzést vagy fejsérülést találnak, nem sok esélye van. De ha csak a csontjai törtek, rendbe fog jönni. Hármuk közül őt érintette legkevésbé a tűz.

Utoljára Thomas Simmst támogatták be. Figyelte, ahogy a feleségének, a lányának és a fiának háromfelé ágazik az útja, mert a kórház különböző részlegeibe irányították őket. Bénultan állt, mint aki megfagyott az időben, amikor egyszerre lehetetlen választás elé került. Ki után menjen? Kinek van rá a legnagyobb szüksége? Járt az agya, hogy megoldja ezt a rettenetes dilemmát, de a lába lecövekelt. Nem volt jó választás.

Ugyanabban a pillanatban Thomas felismerte, hogy jóvátehetetlenül és örökre megváltozott az élete. Soha többé semmi nem lesz már ugyanaz, és nagyon sok szenvedés, bánat vár még rá. Nem tudta, hogyan fogják ezt átvészelni, mi most a helyes lépés. Elveszettnek érezte magát. És nem szűnő, mardosó fájdalomként üldözte a félelem, hogy soha nem látja már viszont egyik családtagját sem.

Tizedik fejezet

Az impozáns viktoriánus házból romhalmaz lett. Az ablakok kitörve, a téglafalakon piszkos koromfoltok, az egész birtok élettelen, kísértetjárta, bemocskolt hellyé változott. A családi otthon most borzalmas látványosság, helyi lakosok, jóakarók és újságírók csapatostul jöttek megszemlélni a pusztítást. Helen Grace nehezen tudott szabadulni a gondolattól, hogy egy család itt ma este nyugovóra tért, és erre kellett ébrednie.

A tűzoltó- és mentőbrigádok biztosították a területet, és már úton volt a tűzvizsgáló tiszt. A házba még túl veszélyes volt bemenni, ezért Helennek be kellett érnie azzal, hogy Sanderson nyomozó őrmester társaságában körbejárja az épületet. Sanderson elődje, Lloyd Fortune felügyelő néhány hónapja továbbállt, így Helen végre előléptethette a hozzáértő és lojális Sanderson nyomozót, aki most rangban közvetlenül mögötte állt és a jobbkeze lett.

– A behatolás nyomait keressük. Bármi szokatlant vagy gyanúsat, ami megmagyarázhatja, mi történt itt.

A két nő hallgatagon járkált; a kibelezett ház hosszú árnyékot vetett rájuk, és mindkettejüket lehangolta.

Fagyott volt a talaj, így nem sok esélyük lehetett arra, hogy használható lábnyomokat találnak. És ha egy idegen felelős az éjszakai tűzért, nyilván óvatos volt. Nem hagyott maga után feltűnő nyomokat, semmit, ami arra utalna, hogyan ütött ki a tűz.

De mégis volt itt valami érdekes. A hátsó kert a házzal szomszédos átjáróból is elérhető, és a kapuja nem volt bezárva. Valaki észrevétlenül bejöhetett a kertbe az utcáról. Ráadásul a hátsó ajtó egyik ablakszemén be volt törve az üveg. Nem megrepedt vagy kirobbant, mint a többi, bár az is lehetett az oka, hogy a ház hátsó traktusában kevésbé pusztított a tűz. Nem, ez az ablak úgy nézett ki, mintha szándékosan törték volna be. Sokat mondott az is, hogy az üvegcserepek a házon belül voltak, ami arra utalt, hogy valaki kívülről törte be az ablakot. A lyuk elég nagy volt ahhoz, hogy beférjen egy kéz, és elfordítsa a kulcsot a zárban. Helen latexkesztyűt húzva tett egy próbát az ajtóval, és nem lepte meg, hogy nyitva találja.

– Máris hívom a helyszínelőket – ajánlkozott Sanderson követve Helen gondolatmenetét, és már vette is elő a rádiót a dzsekijéből.

Miközben Sanderson a kollégákkal egyeztetett, Helen visszament a ház frontjához. A tömeg jelentősen megnövekedett. A kései óra dacára már több százan bámészkodtak. Helen magához intette Edwards nyomozót.

– Verbuváljon ide néhány civil ruhás rendőrt, és tegyenek pár kört a tömegben. Hozzanak fényképezőgépet, és készítsenek felvételeket. Keressünk gyanús viselkedésformákat, figyeljük meg azokat, akik kameráznak vagy telefonos felvételt készítenek. Az is érdekel, nem maszturbál-e...

– Tessék?

– Az is érdekel, aki maszturbál, vagy túlzott izgalmat árul el a helyszínen. Megértette?

Edwards nyomozó elsietett a kollégáiért. Helen utánanézett, és egy pillanatig jót derült a feszengésén. De megalapozott volt a kérése. A gyújtogatás egyike azon ritka bűncselekményeknek, ahol az elkövető visszatérhet a tetthelyre, hogy kiélvezze a művét. Helen azon tűnődött, nem lehetséges-e, hogy most éppen őt nézi az a személy, aki felelős ezért a borzalmas bűntettért.

Zajt hallva megfordult – Sanderson nyomozó őrmester közeledett, feszült és komor arccal.

– Most kaptuk a hívást a kórházból – mondta gyorsan. – Karen Simms ma hajnali kettőkor elhunyt. Leállt a szíve, és több szerve is felmondta a szolgálatot.

– Van ott valaki?

– Brooks nyomozó a helyszínen van.

– Lépj kapcsolatba vele. Mondd meg neki, hogy maradjon Thomas Simms mellett, és segítse, amiben csak tudja.

Sanderson már indult is, előrántva a mobilt a zsebéből. Helen figyelte, ahogy távolodik, és egyre növekvő rettegés kerítette hatalmába. Ez most már nem csak egy ronda gyújtogatási eset.

Gyilkosság ügyében nyomoznak.

Tizenegyedik fejezet

A kórház kész labirintus volt, és Charlie minden rossz fordulóval nyugtalanabb lett. Utálta a kórházakat. Már a szaguk is mélységesen lehangolta – köszönhetően azoknak a hosszú heteknek, amelyeket három évvel ezelőtt, az elrablását követően ugyanebben a kórházban töltött. Lett volna ideje kiismerni magát az épületben, de minden folyosó egyformának tűnt.

Először a fatelepi tűzhöz ment, de ez elvesztegetett időnek bizonyult. Nem voltak szemtanúi a lángok fellobbanásának, a biztonsági kamera nem működött, és túl korai volt eredményt várni a helyszíneléstől. Tett egy hiábavaló kísérletet a másodlagos bizonyítékok keresésére, majd elindult a kórházba, hogy híreket kapjon a Simms családról.

Az égési osztály felé tartva érezte, hogy lelassulnak a léptei. Charlie már tudta, hogy Karen Simms meghalt a műtőasztalon, és a hatéves Alice az életéért küzd. Ez mindig erős érzelmi hatást váltott ki belőle, ám most még jobban felkavarta. Jessica születése óta szabályosan rosszul lett, ha gyerekek szenvedéséről értesült. Egy zsarunak erős gyomorra van szüksége, és tudnia kell kordában tartani az érzelmeit, ha szükséges, de ha Charlie őszinte akart lenni magához, már nem nagyon bízhatott abban, hogy uralni tudja az érzéseit – újabban ösztönös és elsöprő reakcióként jelentkeztek.

Megállva az égési osztály bejárata előtt Charlie néma intelmeket intézett magához. Hogy mer itt a saját érzelmei miatt aggódni, amikor ez a család a poklok poklát éli át? Neki nem az a dolga, hogy magával foglalkozzon, hanem hogy őket támogassa. Kapd össze magad, kisanyám, mormolta, aztán kinyitotta az ajtót és bement.

– Charlie Brooks nyomozó vagyok. Őszinte részvétem.

Charlie kezet nyújtott Thomas Simmsnek, miközben tökéletesen tisztában volt a gesztus értelmetlenségével. A férfi felpillantott rá, és megrázta a kezét, majd visszatért a tekintete Alice-hez, aki az üveg mögött, egy izolált szobában feküdt. Az egész testét kötés borította, és oxigénmaszk volt a száján meg az orrán.

– Nem tudom elhinni, hogy Alice az – szólalt meg váratlanul Thomas.

Valóban nem úgy nézett ki. A híradóban és a közösségi médiában már közzétették a fotóit, amelyek egy mosolygós, vidám kislányt mutattak, aki szeret sportolni és táncolni. Az előttük fekvő múmiaszerű alak semmiben nem hasonlított az eleven, mozgékony gyerekhez.

– Hogy van a kislány?

Thomas vállat vont.

– Tartja magát. Küzdő típus.

Mosolyogva mondta, de közben könnyek gyűltek a szemébe, mintha most nehezedne rá végleg a megrendítő éjszaka súlya.

– Biztató híreket hallok Luke-ról. Az orvosok szerint hamarosan kihozzák a műtőből. Bátor fiú – mondta Charlie.

Thomas bólintott, de a mosoly már eltűnt az arcáról, amikor újra átélte a tűz következményeit. Hosszú csend állt be, végül Charlie felajánlotta, hogy hoz Thomasnak egy csésze teát, mire a férfi hirtelen azt kérdezte:

– Mit fogok mondani nekik? Az anyjukról?

Teljes tanácstalansággal fordult Charlie-hoz, aki gyorsan leült mellé, és a vállára tette a kezét. Szerette volna megvigasztalni, bátorítani, de ebben a helyzetben nem volt könnyű megoldás.

– Az igazat. Nem tehet mást. El kell mondania nekik az igazat.

– Ez az, amitől félek – válaszolta tompán a férfi, és ismét a lányára emelte a tekintetét.

Charlie nem vette le a karját a férfi válláról, és azon gondolkozott, mit mondhatna még. De valójában nem nagyon volt mit mondani. Természetesen segít neki, amennyire csak tőle telik, és igyekszik majd enyhíteni a Luke-ot és Alice-t ért csapást. De hogyan lehet ezt szavakba önteni? Nincs jó módszer arra, hogyan kell közölni egy gyerekkel az anyja halálát.

Tizenkettedik fejezet

Már hajnali négy volt, mire Helen hazaért. A ruháiból füstszag áradt, az arcát finom hamuréteg borította. Még sohasem érezte magát ennyire kimerültnek egy nyomozás első napján. Nagyon nyugtalanító volt arra gondolnia, milyen szenvedéseken ment keresztül egy család, és az elkövető nem is volt jelen, amikor a csapás érte őket. Ez a fajta ridegen előre megfontolt bűncselekmény olyan mértékű dühre és kegyetlenségre utalt, amit nehéz volt elfogadni. Ki tesz ilyet? És miért?

Megszabadulva a ruháitól Helen beállt a zuhany alá. Mindennél jobban vágyott megtisztulni, lemosni magáról az éjszaka nyomasztó munkájának nyomait. Zúdult le rá a víz, miközben kétszer, háromszor is megmosta a haját, de hiába frissült fel, a szorongását és a fáradtságát nem tudta legyűrni. Később, egy vastag törölközőbe burkolózva, Southamptont nézte a nagy hálószobai ablakból. A közeledő pirkadat egy új nap előhírnöke volt, amelyen fájdalmas fény vetül a tegnap éjszakai pusztításra. Ahogy a napfelkeltét várta, Helen egyszerre nagyon elszigeteltnek érezte magát. Azelőtt, ha sötét gondolatok törtek rá, felkereste a dominátorát, Jake-et, de ezt nem tehette többé. A férfi érzelmeket kezdett táplálni iránta, ezért kénytelen volt véget vetni a kapcsolatuknak, mielőtt túl komplikálttá váltak volna a dolgok. Helennek nem voltak rokonai, hogy hozzájuk forduljon, és Charlie-t nem akarta zavarni – elég gondja van enélkül is –, így Helen magára maradt az érzéseivel.

Amint kiderült, hogy törést szenvedett a kapcsolatuk Jake-kel, Helen fontolóra vette, ne keressen-e másik dominátort. Mindig is a fájdalmon keresztül tudta mérsékelni és irányítani az érzelmeit – erre bizonyság a sok sebhely a törzsén és a karján –, s most hiányoztak neki a „kezelések”. Senki nem tudta úgy megszabadítani a sötét gondolatoktól, mint Jake. Helen odáig elment, hogy felhívta Jake egyik konkurensét – egy dominátort, aki a képtelen Max Paine nevet adta magának –, de letette, még mielőtt felvették volna, mert hirtelen elbizonytalanodott, hogy akarja-e elölről kezdeni az egészet egy vadidegennel. Jake-nél önmaga lehetett, pőrén, szépítés nélkül. Jó időbe telne, mire vállalni tudná, hogy ilyen sebezhetőnek mutatkozzon valaki előtt.

Helen kibámult a sötétségbe, azon tűnődve, vajon mit tartogat a jövő – a városnak, a lakóinak és önmagának –, majd egyik sötét gondolat követte a másikat.

Ahogy ült ott, a nagy panorámaablak keretében kirajzolódó sziluettjével, Helen maga volt a csendes magányosság szobra.

Így maradt még néhány percig, aztán, felhorgadva ezen az önmagába merülésen, lecsusszant a párkányról, és a gardróbhoz sietett, hogy tiszta ruhát vegyen. Dacára az időpontnak már eldöntötte, hogy egyenesen visszamegy a kapitányságra, és követi az újabb fejleményeket.

Ma éjjel nincs alvás.

Tizenharmadik fejezet

egyesszámelsőszemély blogposztja

december 9., szerda, 07.00

Szívás a tél, igaz?

Mi mást lehet erről még mondani?

Jó, azért van más is. Megpróbálom kifejteni.

Mindenki szenved. Amint feltűnik a karácsonyi dekoráció az üzletekben, mindenki elkezd nyafogni: hogy hideg van, hogy korán sötétedik, hogy esik a hó, hogy milyen zűrösek a kapcsolatai, és milyen rohadtul utálja a karácsonyt.

De hazudnak. Imádják.

Ellenkező esetben nem volna miről beszélniük, nem tudnának mit tenni. Csak megjátsszák – amilyen kiszámítható, olyan hamis az egész. Fogalmuk sincs, mit jelent igazából a tél. Az olyan embereknek, mint én.

Képzeld el, hogy a tengerparton állsz, és figyeled, ahogy egy hatalmas, fekete felhő közeledik feléd. A legsötétebb felhő, amit valaha láttál, óriási, és egyenesen feléd tart. Nem siet – azt akarja, hogy tudatában legyél az érkezésének, hogy rettegve várd –, de mozgásban van. Centiméterről centiméterre, mérföldről mérföldre közeledik feléd.

Érzed, ahogy a nap eltűnik a viharfelhők mögött. Nemsokára érezni fogod az eső első cseppjeit, a feltámadó szelet, amely újra meg újra végigvág rajtad. Már fázol, istentelenül fázol. Olyan, mintha... mintha az összes szép, kedves, meleg dolog örökre elveszne a világból. Már föléd ért a felhő, körülfog, eltüntet.

Már nincs belőle kiút. Még ha menekülni próbálnál is, nem tudod, merre fuss. Tehetetlen vagy. Képtelen vagy mozdulni. Csak ülsz ott. Nem csinálsz semmit. Nem remélsz semmit.

Hozzád tapad, megtagadja tőled a fényt, a reményt, a meleget. Nap nap után. De sosem lehet hozzászokni. Éjjel és nappal – nehéz megkülönböztetni egyiket a másiktól. A létezés hosszan elnyúlik előtted – végtelenül és értelmetlenül. Legszívesebben megölnéd magad, de nem vagy képes összeszedni hozzá az erőt. Örökre elvesztél, csak bolyongsz körbe-körbe, de mindig ugyanott lyukadsz ki. És nincs veled senki, senki sincs, aki biztos helyre vezessen. Teljesen egyedül vagy. ELVESZTÉL. Hát ezt jelenti nekem a tél.

De idén más lesz. Sokkal rosszabb, és sokkal jobb.

Idén én irányítom a helyzetet – és az angyalok az én oldalamon állnak. Láttam, miket írnak az emberek a neten a millbrooki tűzről – azt írják, hogy borzalmas, ocsmány, visszataszító. De nem nekem. Én szépnek találtam.

Tizennegyedik fejezet

– Mindenki itt van, kezdjük is el.

Reggel nyolc volt, de már megtelt az esetszoba. A három tűzvész helyszíni fotói sorakoztak a falon, és az adatfeldolgozók már javában munkálkodtak a tegnap éjjel készült sokórányi amatőr és rendőrségi felvétel átnézésén és osztályozásán.

Csaknem valamennyi jelenlévő ébren töltötte a fél éjszakát, ennek ellenére pontosan érkeztek, ahogy Helen kérte.

– Még nem tudok részletes helyszínelői értékelést adni – folytatta Helen –, de mindhárom esetet gyújtogatásnak tekintjük. A Simms-ház földszintjén és a fatelepen is erős paraffinszag volt. Mind Thomas Simms, mind Dominic Travell azt állította, hogy nem tároltak paraffint a helyszínen. Feltehetőleg ugyanez a helyzet a Bertrand’s Emporiumban is, tehát arra következtethetünk, hogy mindhárom tüzet szándékosan okozta egy vagy több ismeretlen személy. A fatelepen nem működtek a kamerák, a régiségáruházban nem is volt CCTV, ahogy természetesen a millbrooki lakóingatlanban sem. Meglátjuk, hogy az utcai kamerák rögzítettek-e valamit, de az valószínű, hogy nagy volt a forgalom, mert abban az időben zártak a kocsmák. A tüzek rendkívül hevesek és kiterjedtek voltak, így az elkövető helyszíni nyomai, DNS, haj és szövetszálak, minden bizonnyal megsemmisültek, ráadásul fagyos és kemény volt a talaj, ezért nem számíthatunk értékelhető abroncs- vagy lábnyomokra sem. Ami azt jelenti, hogy... a régi vágású nyomozati munkára kell támaszkodnunk. Annyi egyenruhás rendőrt kérek, amennyit csak lehet, mert házról házra kell járnunk, és mindenkit megkérdezni, nem észlelt-e valami szokatlant vagy gyanúsat. Edwards nyomozó, vállalja az irányítást?

– Igen, asszonyom.

– Bármit találnak, azonnal jelentsék. Valaki három tűzvészt okozott, és eddig megúszta. Lehet, hogy Karen Simms halála megrendíti, de az is lehet, hogy erősebbnek érzi magát tőle, és fellelkesül. Akárki tette, azt akarom, hogy tudja, tűvé fogjuk tenni érte az egész várost. Tehát legyenek jól láthatóak, csapjanak lármát.

– Megteszem, ami tőlem telik.

– Lucas nyomozó, magára bízom az Országos Rendőri Nyilvántartás átfésülését. Nézzen utána, voltak-e mostanában aktív helyi gyújtogatóink.

– Rendben.

Helen letette az aktát, és szembefordult az egész csapattal.

– Gyújtogatás. Mik itt a lehetséges indítékok? – kérdezte.

– Eltüntetni egy bűncselekmény nyomait? – vetette fel Charlie.

– Helyes. És még?

– Biztosítási csalás – mondta Edwards nyomozó.

– Más?

– Bosszút állni egy korábbi partneren vagy hűtlen házastárson.

– Vagy élvezi magát a tüzet? – kérdezte Sanderson.

– Vannak emberek, akikben a tűz szexuális izgalmat kelt, a hatalom érzését nyújtja. A piromániát is fel kell vennünk a listára – tette hozzá Helen.

– Az nem lehet, hogy magához a városhoz van valami köze? Valaki úgy érezheti, hogy ártott neki a város. A lakosok vagy maga a hely?

Helen bólintott, de mielőtt válaszolhatott volna, McAndrew nyomozó közbeszólt.

– Nem lehet pénzügyi indíték? Két üzleti vállalkozás is érintett. Míg Thomas Simms egy import/export céget vezet. Nem lehet köztük kapcsolat?

– Ez bizony lehetséges, de amíg nincsenek konkrét bizonyítékaink az elkövető indítékairól, addig leginkább az áldozatokra kell összpontosítanunk – válaszolta Helen. – Miért akart ártani nekik valaki? Mi köti egymáshoz a támadásokat? Földrajzi kapcsolat nincs, tehát más okból választották ki őket. Nézzük meg magukat az áldozatokat, a házastársakat, családtagokat, munkatársakat, szeretőket. Nézzük meg az üzleti ügyeiket, a bankszámláikat, a sikereiket, a kudarcaikat. McAndrew, szeretném, ha ezt maga koordinálná, különös tekintettel a Simms családra. Lehet, hogy ők voltak az első számú célpontjai a tegnap éjszakai tüzeknek.

Helen rövid szünetet tartott, majd ezzel folytatta:

– Minden kő alá nézzenek be. Kell legyen oka, hogy éppen ezen a három helyen gyújtogattak. Az a dolgunk, hogy megtaláljuk ezt az okot.

Tizenötödik fejezet

Simmsék leégett háza még baljósabban festett nappali fényben. Üregesnek tűnt, akár egy koponya, a szemgolyók, a hús és a bőr nélkül. Deborah Parks, a Hampshire-i Tűzoltó- és Mentőbrigád legtapasztaltabb vizsgálótisztje már keményen dolgozott a helyszínen, amikor Helen megérkezett. Volt már dolga Deborah-val, és tudta, milyen eltökélt és alapos tűzvizsgáló. Reménykedett, hogy már most kap tőle valamit – bármit –, ami kiindulást jelent ebben a nyomokban szélsőségesen szegény esetben.

Deborah vonzó, intelligens barna nő volt, de most a steril kezeslábasban, védőszemüvegben és maszkban úgy nézett ki, akár egy robot, miközben aprólékosan végigvizsgálta a romos házat, átszitálva a hamut bizonyítékok után kutatva. Helen is védőruhát öltött, és csatlakozott hozzá; együtt járták be a helyszínt a ház hátsó ajtajától kiindulva.

– Egyetértek, valóban a hátsó ajtón át hatolhatott be – kezdte Deborah a rá jellemző gyorsasággal és lényegre töréssel.

– Az üveget valamilyen eszközzel vagy ököllel törték be, nem a tűz robbantotta ki. Meredith talált már valami használhatót az ajtó külső részén?

– Még nem. Reménykedünk egy ujjlenyomatban vagy valamiben, de...

– Én már csaknem végeztem, úgyhogy nyugodtan szerencsét próbálhat odabent. Most már teljesen biztonságos, mert alátámasztották.

– Megmondom neki.

– Arra tippelek – folytatta Deborah –, hogy a gyújtogatónk innen a lépcső felé ment.

Odaértek az elégett lépcsőhöz, és Deborah a lépcső alá beépített kis szekrény maradványaira mutatott. Helen lehajolt, és azonnal megcsapta az orrát a paraffin erős szaga.

– Itt kezdődött a tűz, közvetlenül a főlépcső alatt. A házban sehol másutt nincs nyoma paraffinnak, és most nézd meg azt...

Helen követte a szemével Deborah ujját, amely egy kis, fekete, gyűrött dobozra mutatott a hamu között a padlón.

– Ez itt egy elszenesedett cigarettás doboz. Ezzel gyújtották meg a tüzet, ami aztán fölfelé terjedt, mint mindig, és bár a csomag cigaretta elégett a tűzben, a doboza nem semmisült meg.

– Miért használna valaki egy csomag cigarettát a tűzgyújtáshoz gyufa vagy öngyújtó helyett? – kérdezte Helen.

– Nézd meg jobban.

Amíg Helen vizsgálódott, Deborah folytatta:

– Volt valami a cigarettás doboz körül, ami elolvadt a hőben, és teljesen beleégett. Szerintem egy gumiszalag. A gyújtogatók bevett trükkje. Elhelyezi a gyorsítót. Aztán kivesz egy cigarettát, hozzáfogja a dobozhoz egy gumiszalaggal, nem felejtve el néhány gyufaszálat is bedugni a gumi alá, biztos, ami biztos. Ráteszi a dobozt a gyorsítóra, aztán meggyújtja a cigarettát. A cigaretta addig ég, amíg el nem éri a gyufaszálakat, amelyek belobbannak...

– És lángra kap a gyorsító.

– Pontosan.

– Mennyi ideig ég a cigaretta, mire eléri a gyufaszálakat?

– Úgy tíz percig.

– Akkor a gyújtogatónak bőven van ideje elillani, mielőtt elharapózik a tűz.

Deborah Parks bólintott. Helen emésztette az új információt – elképedve a tettes gondosságán és intelligenciáján. – Voltak a szekrényben régi kartondobozok, két seprű meg egyéb lomok. Csupa jól éghető dolog. Ha csukva volt a szekrényajtó, akkor gyorsan emelkedett a hőmérséklet. Forró gázok képződtek a lángok felett a szekrényben, és amikor a hőmérséklet elért egy bizonyos szintet, a gázok maguk is meggyulladtak, és bekövetkezett a teljes lángba borulás. Mivel a szekrény fölötti lépcső fából készült, és több mint százötven éves volt...

– Úgy égett, mint a gyertya. És tekintve, hogy a lépcső hamarabb kapott lángra, mint hogy bárki észlelte volna a tüzet, nem sok esély volt a menekülésre.

Minél többet tudott meg Helen a bűncselekményről, annál borzalmasabbnak látta. Ez kiszámított gyilkossági kísérlet volt a Simms család ellen.

– Felmerült bármilyen kétely? – kérdezte Helen, de nem várt igenlő választ, legfeljebb reménykedett.

– Nem. A lépcső alatt nem voltak elektromos vezetékek, és egyértelműen bizonyított, hogy paraffint öntöttek a padlóra. Ez nem lehetett véletlen, sem vandalizmus, ez gyilkosság volt.

Helen megrágta a dolgot.

– Mire utal egy ilyen kiszámított gyilkossági kísérlet? A tapasztalatok szerint.

– Ha azt akarta volna, hogy balesetnek tűnjön, akkor a biztosítékszekrényben gyújtotta volna meg a tüzet, esetleg a konyhában, ahol elég sok minden okozhat tüzet. A mi gyújtogatónk nem foglalkozott ezzel. Nem érdekelte, hogy kiderül-e a szándékosság. Lehetséges, hogy egyenesen tudatni akarta.

– Akkor ez gyűlölet-bűncselekmény volt? Valamilyen bosszú?

– Elképzelhető. Ha fogadni akarnék, akkor arra tippelnék, hogy ismerik a gyújtogatót. Olyan valaki lehet, akivel pengét váltottak, vagy valami módon ártottak neki.

Deborah Parks kivárt, mielőtt összegezte volna a gondolatmenetét.

– Ez személyes ügy volt.

Tizenhatodik fejezet

Luke Simms teljesen összetörtnek tűnt. Az apja kedvéért bátor arcot öltött, és türelmesen válaszolgatott Charlie kérdéseire, de a tekintete meghazudtolta a kifelé mutatott képet. Ahogy felfüggesztett lábbal feküdt a kórházi ágyon, mintha valami meghatározatlan pontra meredt volna Charlie háta mögött a falon, és látszott rajta, hogy még mindig nehezére esik felfogni a történteket.

Akárhonnan nézzük, Luke remek fiú volt, aki előtt ígéretes jövő állt. A St Michael’s Secondarybe, egy jó hírű, tandíjas középiskolába járt Millbrookban. Emelt szintű érettségire készült – matek-, biológia- és sporttanulmányok –, de az igazi álma az volt, hogy focista legyen. Heti ötször edzett, és egy félprofi csapat igazolt játékosa volt. Kétszer is felfigyeltek rá a Saints tehetségkutatói, és mint sok helyi srác, ő is azt remélte, hogy egyszer majd a szülővárosa klubcsapatában játszhat. De ez a remény most nagyon távolinak tűnt.

Luke mindkét lábában összetett töréseket szenvedett – gipszben volt, és jóformán még felülni sem tudott a felfüggesztéstől. A kificamodott válla tovább nehezítette a helyzetet, és azzal járt, hogy órákon át a hátán kellett feküdnie, kiterítve és tehetetlenül. Kapott egy digitális rádiót és egy csomaggal a kedvenc Percy Pig csemegéjéből, hogy jobb kedvre derüljön, de hozzájuk sem nyúlt. A fiatalember csak az anyjára, a húgára és a saját összetört testére tudott gondolni. Charlie ösztönös késztetést érzett, hogy vigasztalóan megölelje – nem bírta elviselni, hogy ilyen brutálisan szétzúzták Luke minden álmát és reményét –, de most nem ezért volt itt, nem ez volt a dolga. Végeznie kellett a munkáját.

– Sajnálom, hogy meg kell kérdeznem, Luke, amikor annyi baja van, de nem jut-e eszébe valaki, aki ártani akarhatott a családjának?

Luke üres tekintettel nézett rá. Charlie egy pillanatig azt hitte, hogy nem hallotta a kérdést, de aztán megváltozott a fiú arckifejezése. A legteljesebb értetlenséggel bámult rá.

– Természetesen nem.

– Nem áll valakivel vitában? Nem látott olyat, hogy megfenyegetik a mamáját vagy a húgát? Vissza tud emlékezni bármire, amit nyugtalanítónak vagy gyanúsnak talált?

– Nem. Én... én nem szoktam veszekedni senkivel. És még ha összevesznék is valakivel, nem tennének ilyet.

Jogos tiltakozás volt, és hitelesnek is tűnt, de azért Charlie feltett még pár kérdést, mielőtt más témára terelte a beszélgetést. Luke apja, Thomas végig jelen volt, rajta tartotta a szemét a fián. Thomas megosztotta az idejét Luke betegágya és az égési osztály között, ahol a lánya, Alice sérüléseit kezelték. Úgy tűnt, hogy ebben a feszített menetrendben nem marad ideje alvásra, és Charlie eldöntötte, hogy a lényegre szorítkozik a bevezető kérdéseivel, annyira kimerültnek és kétségbeesettnek látta Thomas Simmst.