A fordítás alapjául szolgáló mű:

Chloe Gong: These Violent Delights

Copyright © 2020 by Chloe Gong

All rights reserved.

Borító illusztráció © Billelis, Ampon Akearunrung, zorina_larisa, Shutterstock.com

Volodymyr Feshchuk by Eilean Books

Borító © Sarah Creech by Simon & Schuster, Inc.

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023

© Next21 Kiadó, 2024

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztés és előkészítés Helfrich Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Lektor Torma Laura

Korrektúra Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

ISBN 978 615 660 618 1

EZ A KÖNYV NEKED SZÓL,

LEGKEDVESEBB OLVASÓM!

„Az ilyen vad öröm vad véget ér:

robban, mint mikor tűz és puskapor

egy csókban egyesül.”

Shakespeare: Romeo és Júlia

(Nádasdy Ádám fordítása)

Előhang

Sanghaj szikrázó városában egy szörnyeteg ébredezik.

A Huangpu-folyó fenekén felpattan a szemhéja, állkapcsa ösztönösen szétnyílik, hogy megízlelje a vízbe szivárgó vérpatakokat. Vér áztatja az ősi város modern utcáit: csipkézett hálót fest a macskakövek közé, és a sekély vájatokból cseppenként vegyül a vízbe, hogy az élettől lüktető város esszenciája egyik szájból a másikba folyjon.

Ahogy elmélyül az éj sötét színe, a szörnyeteg a felszínre tör, hogy kiemelkedjen a vízből, mint egy elfeledett istenség. Amikor felemeli a fejét, nem látni mást, csak az alacsonyan araszoló, kövér holdat.

Belekóstol a levegőbe. Közelebb siklik.

Első lélegzetvétele hűvös szélként süvít végig az utcákon, megcsapja azoknak a nyomorultaknak a bokáját, akik hazafelé botorkálnak ezen az istentelen órán. Hangos a város a kicsapongástól. Erkölcsi fertő és végtelen mély bűnök szennyezik a falait, olyan mélyre süllyedt a dekadenciába, hogy félő, leszakad az ég, és büntetésből összeroppantja a nyughatatlan városiak csontjait.

Az égi büntetés azonban még várat magára. Ez a kor szabad, az erkölcsök pedig még szabadabbak. Ahogy a Nyugat megállíthatatlanul táncol, ahogy a Középső Királyság romjain vénülő hadurak és a császári uralom maradványai tespednek, Sanghaj kiérdemelt hírnevét élvezi mint a Kelet Párizsa és a Nyugat New Yorkja.

A zsákutcákból szivárgó méreg ellenére ez a hely annyira, de annyira eleven! És a szörnyeteg maga is újjászületik.

A megosztott város lakói mit sem sejtve élik tovább az életüket. Két férfi botorkál ki a kedvenc bordélyházuk nyitott ajtaján, a nevetésük fülsértő és harsány. A kései óra csendje éles kontrasztot képez a lüktető aktivitással, amelyből kiléptek, a fülük nehezen alkalmazkodik, cseng a hirtelen változástól.

Az egyikük alacsony és zömök, bármelyik pillanatban lefeküdhetne a földre, hogy guruljon a járdán, mint egy márványgolyó; a társa magas és esetlen, csupa csont és kusza végtag. Egymás vállába kapaszkodva tántorognak a vízpart felé, a tengerbe ömlő folyóhoz, ahová nap mint nap érkeznek az áruval felszerelkezett kereskedők.

A két férfi már jól ismeri az ilyen kikötőket; elvégre amikor épp nem a dzsesszklubokba járnak, vagy valamelyik külföldi ország legújabb borszállítmányát dézsmálják, akkor üzeneteket közvetítenek itt, a kereskedőket őrzik, és oda-vissza szállítják az árut – mindezt a Skarlát Banda kötelékében. Úgy ismerik ezt a partszakaszt, mint a tenyerüket, még akkor is, ha mostanra elhallgattak az ezerféle zászló alatt ezerféle nyelven üvöltő hangok.

Ilyenkor már csak a közeli bárok tompa zenéje hallatszik, s az üzletek hatalmas lobogói fodrozódnak a szélben.

És öt fehér virág beszélget felhevülten oroszul.

A két skarlát hibája, hogy nem vették észre előbb a hangzavart, de az alkohol ködbe vonta az elméjüket, és kellemesen bizseregtek az érzékeik. Mire a fehér virágok a látóterükbe kerülnek, mire a két férfi megpillantja az egyik kikötő körül ácsorgó riválisokat, ahogy körbeadják egymás közt a palackot, és harsány hahotával lökdösődnek, egyik fél sem tud meghátrálni anélkül, hogy megszégyenülne.

A fehér virágok felkapják a fejüket, és beleszagolnak a szélbe.

– Jobb lenne továbbmennünk – súgja a társának az alacsonyabbik skarlát. – Ne feledd, hogy Caj úr a lelkünkre kötötte, hogy ne keveredjünk újabb konfliktusba a fehér virágokkal!

Ügyefogyott társa beleharap az arca belsejébe, és beszívja az orcáját, mígnem úgy fest, mint egy gőgös, részeg élőhalott.

– Csak annyit mondott, hogy ne mi kezdeményezzünk. Azt egy szóval sem említette, hogy nem keveredhetünk verekedésbe.

A skarlátok a városuk dialektusát használják, a nyelvük laposan simul a szájukba, a magánhangzóik rövidek. Hiába emelik fel a hangjukat magabiztosan a hazai pályán, mégis nyugtalanok, mert újabban ritkaságszámba megy, hogy egy fehér virág ne ismerje a nyelvet – néha még a kiejtésüket is nehéz megkülönböztetni egy tősgyökeres sanghajiétól.

Ez a tény beigazolódik, amikor az egyik fickó kajánul odaszól nekik:

– Na, akkor most verekedni akartok?

A magasabbik skarlát mély torokhangon felhördül, majd egy jól célzott köpettel válaszol a fehér virágnak, a nyála a hozzá legközelebb álló bandatag cipője mellett landol.

Egy szempillantás alatt előkerülnek a fegyverek, minden kar felemelkedik, tettre készen, ujjak a ravaszon, csak meg kell húzni. Már senki sem akad fenn ezen a jeleneten; mindennaposabbnak számít a mámoros Sanghajban, mint a vaskos pipákból kígyózó ópiumfüst.

– Hé! Hé! – Füttyszó hasít a feszült csendbe. A helyszínre rohanó rendőr csak bosszankodik a patthelyzet láttán. A héten már háromszor volt szemtanúja ugyanilyen esetnek. Cellákba tuszkolta a riválisokat, vagy éppen a takarítókat hívta, ha a bandatagok már végeztek egymással, és kilyuggatták az ellenségeik testét. A nap végére elfáradt, kizárólag arra vágyott, hogy hazamehessen, beáztathassa a lábát a forró vízbe, és megehesse a kihűlt ételt, amit a felesége kint hagyott neki az asztalon. A gumibotja után nyúl, némi észt akar verni ezekbe a férfiakba, hogy felfogják: semmiféle személyes sérelem nem áll közéjük. Csak a Caj család és a Montagovok iránti elvakult, alaptalan hűség hajtja őket, és egyszer ez lesz a vesztük. – Mi lenne, ha ezt most abbahagynánk, és inkább hazamennénk, he? – kérdi a rendőr. – Vagy velem akarnak jönni, hogy…

Hirtelen elhallgat.

Visszhangos morgás üti meg a fülét, a víz felől jön.

Képtelenség letagadni az ilyen hangban lappangó fenyegetést. Ez nem az a fajta üldözési mánia, ami akkor tör az emberre, ha azt hiszi, hogy követik egy elhagyatott kereszteződésben; és nem is az a fajta pánik, amit egy üresnek hitt házban nyikorgó padlódeszka kelt. Nem, ez tényleges és tapintható – szinte nyirkossá teszi a levegőt, súlya ránehezül a csupaszon hagyott bőrre. Olyan nyilvánvaló a fenyegetés, mint a pisztolycső az ember képében, mégis pillanatnyi zavar, pillanatnyi habozás követi. Az alacsony, köpcös skarlát bizonytalanodik el először, tekintetét a sétány szélére veti. Leszegi a fejét, a zavaros mélységet fürkészi, hunyorogva követi a víz apró fodrozódásainak hipnotikus hullámzását.

Lehajtott fejét telibe találja a könyökével a társa, amikor felsikít, mert hirtelen valami feltör a folyó mélyéről.

Apró fekete pettyek sokasága.

Ahogy a köpcös skarlát a földre zuhan, és nagyot koppan a feje, az utca és a folyó fekete pöttyökké szóródik szét a szeme előtt – furcsa képekké, amelyeket nem lát rendesen, forogni kezd vele a világ, a torka elszorul a hányingertől. Csak a tűszúrásokat érzi a testén, amelyektől viszket a karja, a lába, a nyaka; hallja a társa sikoltozását, a fehér virágok megfejthetetlen, orosz üvöltözését, miközben a rendőr angolul kiáltozik:

– Szedjétek le! Szedjétek le őket!

A földön heverő férfi szíve mennydörgésszerű robajjal zakatol. Homlokát a sétányra szorítja, nem akarja látni, bármi váltja is ki ezeket a borzalmas üvöltéseket, s közben őt is szinte felemészti a saját pulzusa. Minden érzékszervét eltompítja, és csak akkor tápászkodik fel halálra váltan, amikor valami vaskos és nedves csapódik a lábának; akkor olyan hévvel kezd kalimpálni a tagjaival, hogy lerúgja az egyik cipőjét, de meg sem áll, hogy felvegye.

Futás közben egy pillanatra sem néz hátra. Lerázza magáról a rázúdult emberi maradványokat, és elkeseredetten csuklik, ahogy megpróbál levegőt venni.

Nem fordul vissza, hogy lássa, mi volt a vízben. Nem fordul vissza, hogy megnézze, szüksége van-e a társának segítségre, és azért végképp nem, hogy kiderítse, mi ért a lábához, mi volt az a nyúlós, ragacsos dolog. Csak fut és fut tovább, el a színházak mellett, amelyeknek a neonfényei pislogva hunynak ki, el a bordélyházak ajtói alól kiszivárgó suttogások mellett, el a matracuk alá pénzkötegeket dugdosó kereskedők édes álma mellett.

Már rég nincs ott, mire csupán halottak hevernek a sanghaji kikötőben, feltépett torokkal, üveges szemük az éjszakai égboltra mered, megcsillan benne a hold fénye.

Egy

1926. SZEPTEMBER

A Skarlát Banda területének szívében egy burleszkklub volt az aktivitás lüktető központja.

Megállíthatatlanul közeledett a szezon vége, a naptár lapjai sebesen peregtek, elfújta őket a szél, mint a barnuló faleveleket. Egyszerre szaladt és tétlenkedett az idő, rövidültek a nappalok, mégis túl hosszúra nyúltak. A munkások mindig siettek valahová, nem számított, hogy van-e valami dolguk, vagy nincs. A háttérben mindig füttyszó harsant; mindig csikorogtak a villamosok a falak közt az utcákba mélyesztett, megkopott síneken; mindig érezhető volt a megvetés szaga, amelytől bűzlött a környék, beleivódott a mosott ruhákba, amelyek úgy lobogtak a szélben, akár a bolti zászlók a zsúfolt kis lakások ablakai alatt.

Ez a nap azonban kivétel volt.

Az őszközépünnep idejére megállt az idő – ebben az évben a nyugati naptár szerint huszonkettedikén. Valaha az volt a szokás, hogy ilyenkor lampiont gyújtottak, és tragikus történeteket meséltek suttogva, holdfénnyel a tenyerükben imádták azt, amit tiszteletben tartottak az őseik. Ma viszont egy új korban éltek – egy olyanban, ami azt képzelte magáról, hogy az ősök fölött áll. Függetlenül attól, hogy melyik területen taposták a földet, Sanghaj lakói hajnal óta a modern ünneplés szellemében nyüzsögtek, és most, amikor a harangok kilenc kondulással jelezték az órát, az ünnepség még épp csak elkezdődött.

Juliette Caj a klubot fürkészte, a baj első jelei után kutatott. Hiába függött számos csillár a mennyezetről, a terem gyéren volt megvilágítva, sötét, homályos és nyirkos légkör uralkodott a helyen. A különös, ázott szag is hullámokban ostromolta Juliette szaglását, ám a szegényes felújítás látszólag nem rontotta el a szétszórtan elhelyezett, kerek asztaloknál ülő vendégek hangulatát. Ezeket az embereket aligha aggasztaná egy kis szivárgás a sarokban, mivel szüntelenül lekötötték valamivel a figyelmüket. Párocskák súgtak össze a tarot-kártyák fölött, a férfiak vehemensen hátba veregették egymást, a nők lehajtották a fejüket, és halk sikongással idézték fel a sztorikat a pislákoló gázlámpa fényében.

– Szomorúnak tűnsz.

Juliette nem fordult meg azonnal, hogy beazonosítsa a hang gazdáját. Nem volt rá szüksége. Nem sok ember akadt errefelé, aki angolul szólt hozzá, különösen a kínai anyanyelv lapos magánhangzóival és a francia neveltetésből fakadó akcentussal kiegészítve.

– Az vagyok. Kiapadhatatlan a szomorúságom. – Csak ekkor fordította el a fejét, ajka mosolyra húzódott, és kérdőn nézett az unokatestvérére. – Nem te fogsz következni a színpadon?

Rosalind Lang vállat vont, és összefonta a karját, karcsú barna csuklóján csilingeltek a jáde karperecek.

– Nem mintha elkezdhetnék nélkülem a műsort – horkant fel Rosalind. – Úgyhogy nem aggódom.

Juliette újra végignézett a tömegen, ezúttal egy bizonyos személyt keresett. Meg is találta Kathleent, Rosalind kétpetéjű ikertestvérét, a klub végében, az egyik asztal mellett. Türelmesen egyensúlyozott egy tányérokkal teli tálcát, és egy brit kereskedőt figyelt, aki eltúlzott gesztikulálással próbált italt rendelni. Rosalind táncosnőként dolgozott a klubban; Kathleen csak akkor tért be pincérkedni, amikor éppen unatkozott, és puszta szórakozásból vette fel a csekély fizetést.

Juliette mély sóhajjal előkotort egy öngyújtót, hogy elfoglalja valamivel a kezét. Felpattintotta a lángot, majd a teremben hullámzó zene ritmusára eloltotta. Meglengette a parányi ezüst téglatestet az unokatestvére orra előtt.

– Kérsz tüzet?

Rosalind válaszul előhúzott egy cigarettát a ruhája redői alól.

– Még csak nem is dohányzol – jegyezte meg, amikor Juliette odatartotta neki a lángot. – Minek hordod magaddal ezt az izét?

Amaz rezzenéstelen arccal válaszolt:

– Ismersz. Körbe-körbe rohangálok. Élem az életemet. Gyújtogatok.

Rosalind beszívta a füstöt, majd egy sóhajjal kifújta.

– Na persze.

Az igazi rejtély az volt, hogy Juliette hol tartja egyáltalán az öngyújtót. A burleszkklubban a legtöbb lány – akár táncosnő, akár törzsvendég volt – úgy öltözött, mint Rosalind, aki csipaót1 viselt, amelynek a divatja éppen futótűzként söpört végig Sanghajon. A merész, combig érő oldalsó hasítékkal és a nyakra rásimuló magas gallérral a nyugati extravaganciát ötvözte a keleti gyökerekkel, s a megosztott világok városában a csipaóba öltözött nők két lábon járó metaforák voltak. Juliette viszont… Ő kívül-belül átalakult, zseb nélküli flapper ruhájának apró gyöngyei minden mozdulattal suhogtak a levegőben. Feltűnő jelenség volt benne, az biztos. Egy fényes, ragyogó csillag, a Skarlát Banda életerejének szimbolikus megtestesítője.

Juliette és Rosalind szótlanul a színpadra fordították a figyelmüket, ahol egy nő énekelt valami olyan nyelven, amit egyikük sem beszélt. A hangja mézédes volt, sötét bőrén szikrázott a ruha, ám ez nem az a fajta műsorszám volt, amiről híresek voltak az ilyen kabarék, és a két lányon kívül, akik hátul álltak, senki sem figyelt különösebben az előadásra.

– Nem is szóltál, hogy eljössz ma este – jegyezte meg kis idő elteltével Rosalind; a cigarettafüst sebesen hömpölygött a szájából. Megbántottnak tűnt, mintha az, hogy Juliette elhallgatta előle ezt az információt, egyfajta árulás lett volna. A múlt héten hazatért Juliette már nem ugyanaz a Juliette volt, akitől az unokatestvérei négy évvel ezelőtt búcsút vettek, a változás azonban kölcsönösnek bizonyult. Juliette a visszatérésekor, mielőtt még betette volna a lábát a házba, már hallotta a pletykát Rosalind mézesmázos beszédéről és könnyed stílusáról. Négy év után már másnak tűntek az itt maradó emberek. Alig állták ki az idő próbáját az emlékek. Az egész város átformálta magát, s benne mindenki továbblépett nélküle, különösen Rosalind.

– Az utolsó utáni pillanatban dőlt el. – A klub végében a brit kereskedő már valóságos pantomim-előadást improvizált Kathleennek. Juliette a jelenet felé biccentett. – Papa már nagyon unja, hogy valami Walter Dexter nevű kereskedő sürgeti a találkozót, úgyhogy meg kell hallgatnom, mit akar.

– Ez elég unalmasan hangzik – jegyezte meg Rosalind. Az unokatestvére szavainak mindig volt valami élük, akkor is, ha a legszárazabb hangon beszélt. Juliette ajkán apró mosoly játszott. Ha kicsit idegennek tűnt is Rosalind (noha ismerős idegen volt), legalább még mindig ugyanúgy beszélt. Juliette behunyhatta a szemét, és úgy tehetett, mintha újra gyerekek volnának, akik a legbántóbb megjegyzéseket vágják egymás fejéhez.

Gőgösen felhorkant, sértettséget színlelve.

– Nos, nem lehet mindenki párizsi képzettségű táncos.

– Tudod, mit? Állj be a helyemre a színpadon, majd leszek én a város alvilági birodalmának az örököse.

Juliette-ből kitört a rövid, de hangos nevetés. Az unokatestvére valóban megváltozott. Minden megváltozott. Csakhogy ő gyorsan tanult.

Halk sóhajjal ellökte magát a faltól, aminek nekidőlt.

– Na jó – szólalt meg, és Kathleenre pillantott. – Hív a kötelesség. Viszlát otthon!

Rosalind intett, és hagyta elmenni; a cigarettáját ledobta a földre, és eltaposta a tűsarkújával. Juliette-nek le kellett volna szidnia őt ezért, de a padló már nem lehetett ennél koszosabb, úgyhogy mi értelme lett volna? Attól a pillanattól kezdve, hogy betette a lábát erre a helyre, vagy ötféle ópium kenődhetett a talpára. Mindössze annyit tehetett, hogy a lehető legóvatosabban furakodik át a klubon, és reméli, hogy a cselédlányok nem fogják tönkretenni a bőrcipőjét, amikor este tisztára sikálják.

– Innen átveszem.

Kathleen meglepetten felkapta a fejét, s a nyakában lévő jádemedál megcsillant a fényben. Rosalind mindig azzal riogatta, hogy valaki egyszer elrabolja azt a drágakövet, ha ilyen hivalkodón viseli, neki azonban tetszett, hogy ott van, és úgy volt vele, hogy ha az emberek a nyakát nézik, az inkább a medál miatt legyen, semmint az alatta domborodó ádámcsutkája miatt.

Csodálkozó arckifejezése hamar mosolyra váltott, amikor rájött, hogy Juliette az, aki lehuppant egy székre a brit kereskedővel szemben.

– Szóljon, ha hozhatok valamit önnek – mondta Kathleen kedvesen, tökéletes angolsággal és francia akcentussal.

Miközben elsétált, Walter Dexternek leesett az álla.

– Egész idő alatt értette, hogy mit mondtam?

– Rá fog jönni, Mr. Dexter – kezdte Juliette, miközben felkapta a mécsest az asztal közepéről, és beleszagolt az illatos viaszba –, hogy ha rögtön azt feltételezi valakiről, hogy nem beszél angolul, akkor bizony könnyen megtréfálhatják magát.

Walter nagyokat pislogott, majd megcsóválta a fejét. Végignézett a ruháján, és eltöprengett az amerikai akcentusán, meg azon a tényen, hogy tudja a nevét.

– Juliette Caj – állapította meg végül. – Az apját vártam.

A Skarlát Banda „családi vállalkozásnak” állította be magát, pedig ennél azért többről volt szó. A Caj család volt a lüktető szív, de maga a banda gengszterek, csempészek, kereskedők és különféle közvetítők egész hálózatából állt, s egytől egyig mindegyikük Caj úrnak felelt. A pikírt külföldiek titkos társaságnak nevezték a bandát.

– Az apámnak nincs ideje kérdéses múltú kereskedőkre – felelte Juliette. – Ha fontos, majd én továbbítom az üzenetet.

Ám sajnos úgy tűnt, hogy Walter Dextert sokkal jobban érdekli a csevegés, mint maga az üzlet.

– Legutóbb úgy hallottam, hogy New Yorkban él.

Juliette visszatette a mécsest az asztalra. A láng pislákolt, hátborzongató árnyékokat vetett a középkorú kereskedőre. A gyertyafény még jobban elmélyítette a ráncokat gondterhelt homlokán.

– Sajnos csak tanulni küldtek Nyugatra – magyarázta Juliette, és hátradőlt az ívelt kanapén. – Most már elég idős vagyok ahhoz, hogy kivegyem a részem a családi vállalkozásból, és így tovább, ezért hazarángattak.

A kereskedő nem nevetett, hiába szánta viccesnek az utolsó mondatot Juliette. Ehelyett megkocogtatta a halántékát, és felborzolta őszülő haját.

– Nem tért vissza rövid időre néhány évvel ezelőtt?

Juliette megdermedt, és az arcára fagyott a mosoly. A háta mögött egy asztaltársaság harsány nevetésben tört ki, és egymás vállára dőltek jókedvükben egy bizalmas megjegyzés miatt. A hangjukba belebizsergett Juliette nyaka, forró verejték lepte el a bőrét. Megvárta, amíg elül a zaj, és kihasználta a pillanatnyi hangzavart, villámgyorsan gondolkodott, hogy előálljon egy magyarázattal.

– Csak egyszer – mondta végül óvatosan. – New York City nem volt biztonságos a nagy háború alatt. A családom aggódott.

A kereskedő azonban még mindig nem hagyta annyiban. Elgondolkodva hümmögött.

– Az a háború már nyolc évvel ezelőtt ért véget. Ön csupán négy éve járt itt.

Juliette mosolya végleg lehervadt. Hátrasimította divatosan rövid haját.

– Mr. Dexter, azért vagyunk itt, hogy megvitassuk a magánéletemmel kapcsolatos kiterjedt ismereteit, vagy lesz is végre valami célja ennek a találkozónak?

Walter elsápadt.

– Bocsásson meg, Caj kisasszony. Csak, tudja, a fiam annyi idős, mint kegyed, ezért történetesen tudtam, hogy… – Elhallgatott, amikor észrevette Juliette szúrós pillantását. Megköszörülte a torkát. – Egy új termékkel kapcsolatban szerettem volna találkozni az apjával.

A ködösítés ellenére azonnal világos volt a lány számára, hogy mire céloz Walter Dexter. A Skarlát Banda elsősorban gengszterek hálózata volt, és ritkán akadt olyan időszak, amikor ne foglalkoztak volna a feketekereskedelemmel. Mivel Sanghajt a skarlátok uralták, aligha volt meglepő, hogy a feketepiaccal is ez volt a helyzet – ők döntöttek itt az ügyes-bajos dolgokról, s hogy ki boldogulhat, és ki végzi holtan. A város azon részein, amelyek még mindig a kínaiakhoz tartoztak, a Skarlát Banda nem pusztán a törvény felett állt, hanem ő maga volt a törvény. A gengszterek nélkül a kereskedők védtelenek voltak. A kereskedők nélkül pedig a gengsztereknek nem volt céljuk és munkájuk. Ideális szimbiózis volt – és ezt fenyegette folyamatosan a Fehér Virágok növekvő befolyása, az egyetlen másik sanghaji bandáé, amelynek volt esélye felülkerekedni a skarlátokon a feketepiaci monopóliumban. Elvégre az oroszok már generációk óta ezen dolgoztak.

– Egy „termék”, mi? – ismételte Juliette. Szórakozottan felpillantott. Az előadók leváltották egymást, a reflektorok kialudtak, amikor megszólaltak egy szaxofon első nyitóhangjai. Megjelent Rosalind, a káprázatos fellépőruhájában. – Emlékszik, mi történt legutóbb, amikor a britek „új terméket” akartak bevezetni Sanghajban?

Walter a homlokát ráncolta.

– Csak nem az ópiumháborúkra gondol?

Juliette megvizsgálta a körmeit.

– Arra gondolnék?

– Nem hibáztathat engem olyasmiért, amiről az országom tehet.

– Ó, hát ez nem így működik?

Ezúttal Walternek lett savanyú az ábrázata. Összefonta a kezét, miközben a háta mögötti színpadon suhogtak a szoknyák, és kivillant a meztelen bőr.

– Akárhogyan is, szükségem van a Skarlát Banda segítségére. Nagy mennyiségű lernikromtól kellene megszabadulnom, és biztos, hogy ez lesz a következő legkeresettebb ópiumszármazék a piacon. – Walter megköszörülte a torkát. – Úgy tudom, hogy éppen vissza akarják szerezni a dominanciát.

Juliette előrehajolt. A hirtelen mozdulattól csilingelni kezdtek a ruháján lévő gyöngyök, édes hangjuk elvegyült a háttérben szóló dzsesszel.

– És komolyan azt képzeli, hogy maga fog hozzásegíteni minket a dominanciához?

A Skarlát Banda és a Fehér Virágok közötti folyamatos viszály nem volt titok. Sőt, távolról sem, mert vérbosszút nem csak azok esküdtek, akiknek Caj vagy Montagov volt a vezetéknevük. Ez egy olyan ügy volt, amit a bandatagok, akármelyik félhez voltak is hűségesek, a magukénak tekintettek, akkora buzgalommal, hogy az már-már természetfelettinek tűnt. A Sanghajba üzleti ügyben elsőként érkező külföldiek rögtön megkapták a figyelmeztetést, mielőtt bármi mást megtudhattak volna: válasszanak oldalt, méghozzá gyorsan. Ha egyszer a Skarlát Bandával üzletelnek, attól kezdve skarlátnak számítanak. A skarlátok területén felkarolják őket, ha viszont olyan területre tévednek, ahol a Fehér Virágok uralkodnak, halál lesz a jussuk.

– Azt hiszem – szólt Walter halkan –, a Skarlát Banda kezdi elveszíteni az irányítást a saját városa felett.

Juliette hátradőlt. Addig szorította az öklét az asztal alatt, amíg el nem fehéredett a kézfeje. Négy évvel ezelőtt csillogó szemmel nézett Sanghajra, reménykedve tekintett a Skarlát Bandára. Nem fogta fel, hogy Sanghaj egy idegen város lett a saját országában. Most már értette. Egy részét a britek uralták. Egy másikat a franciák. Az orosz Fehér Virágok pedig megvetette a lábát az egyetlen területen, ami elméletileg kínai irányítás alatt maradt. A dominancia elvesztése már régóta esedékes volt – Juliette azonban inkább leharapta volna a nyelvét, mintsem hogy önként beismerje ezt egy kereskedőnek, aki semmit sem ért az egészből.

– Majd visszajelzünk a termékével kapcsolatban, Mr. Dexter – mondta egy hosszú pillanat után, és felvillantott egy könnyed mosolyt. Észrevétlenül kifújta a levegőt, feloldva a feszültséget, ami a fájdalomig feszítette a gyomrát. – Most pedig, ha megbocsát…

Néma csend borult a klubra, és Juliette hangja hirtelen túl hangosnak tűnt. Walter szeme elkerekedett, és meredten nézett Juliette válla fölé.

– Uramfia! – csodálkozott. – Ha ez nem az egyik bolsi…

A kereskedő szavaira Juliette kővé dermedt. Lomhán, egyre lassuló mozdulattal megfordult, hogy megnézze, mit lát Walter Dexter a háta mögött, a burleszkklub bejáratánál hullámzó füst és árnyak között.

Könyörgök, csak ezt ne. Bárki más, csak ne…

Elmosódott előtte a látvány. Egy ijesztő másodpercre a világ kibillent a tengelyéből, és Juliette alig bírt megkapaszkodni a peremében, csupán pillanatokra volt attól, hogy lezuhanjon. Aztán a padló újra vízszintes lett, és ő újra kapott levegőt. Felállt, megköszörülte a torkát, és minden erejével arra összpontosított, hogy a lehető legunottabbnak tűnjön a hangja, amikor közli a kereskedővel:

– A Montagovok már jóval a bolsevik forradalom előtt emigráltak, Mr. Dexter.

Mielőtt bárki felfigyelhetett volna rá, Juliette besurrant az árnyak közé, ahol a sötét falak eltompították a ruhája csillogását, a nyirkos padlódeszkák pedig elfojtották a tűsarkak koppanását. Ám az elővigyázatosság szükségtelennek bizonyult. Minden tekintet Roma Montagovra szegeződött, aki átsétált a klubon. Életében először Rosalind előadására egy árva lélek sem figyelt.

Első pillantásra úgy tűnhetett, hogy a kerek asztalok körül szétáradó döbbenetet egy idegen felbukkanása okozza. Ám a klubban számos külföldi volt elszórtan a tömegben, és Roma a sötét hajával, sötét szemével és sápadt bőrével olyan természetesen eltűnhetett volna a kínaiak között, mint egy pirosra festett fehér rózsa egy pipacsmezőben. De nem azért, mert külföldi volt. Hanem azért, mert a Fehér Virágok örökösében mindenki felismerte az ellenséget a Skarlát Banda területén. A szeme sarkából Juliette mozgást érzékelt: pisztolyok kerültek elő a zsebekből, késhegyek csillantak meg, ellenséges testek készültek ugrásra.

Juliette kilépett az árnyak közül, és felemelte a kezét a legközelebbi asztal mellett. A mozdulat egyértelmű volt: Várjatok!

A gengszterek engedelmeskedtek, mindegyik csoport példát vett a többiekről. Vártak, és úgy tettek, mintha folytatnák a beszélgetést, miközben Roma Montagov összevont szemöldökkel koncentrálva elsétált az asztalaik mellett.

Juliette lassan közelebb kúszott. A torkához emelte a kezét, és leerőltette a benn ragadt gombócot, kényszerítette magát, hogy egyenletesen lélegezzen, amíg el nem múlt a pánik, s vissza nem tért a lehengerlő mosolya. Valaha Roma átlátott volna a színjátékán. De azóta eltelt négy év. Nyilván megváltozott. Akárcsak Juliette.

A lány kinyújtotta a kezét, és megérintette a zakója hátát.

– Helló, idegen!

Roma megfordult. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha fel sem fogná, kit lát. Csak nézett maga elé üres tekintettel, a szeme akár a tiszta üveg, a felismerés legapróbb jelét sem mutatta.

Ám a skarlát örökösnő látványa úgy érte, mintha egy vödör jeget zúdítottak volna a nyakába. A szája szétnyílt a következő apró lélegzetvétellel.

Tizenöt évesek voltak, amikor legutóbb látta a lányt.

– Juliette! – kiáltott fel ösztönösen, de már nem voltak olyan bizalmas kapcsolatban, hogy a keresztnevükön szólítsák egymást. Már réges-rég nem voltak, úgyhogy Roma megköszörülte a torkát. – Khm… Caj kisasszony. Mikor tért vissza Sanghajba?

Valójában el sem mentem, szaladt ki majdnem Juliette száján, ez azonban nem volt igaz. Az elméje tényleg itt maradt – a gondolatai szüntelenül a káosz, az igazságtalanság és a fortyogó düh körül forogtak, ami ezeken az utcákon tombolt –, miközben a teste másodjára is átkelt az óceánon, hogy biztonságba kerüljön. Olyan mértékben utálta a távollétet, hogy minden este, amikor elhagyta a bulikat és a zugkocsmákat, a gyűlölet láza szinte felemésztette a testét. Sanghaj súlya úgy nehezedett rá, mint egy fejére szegezett acélkorona. Egy másik életben, ha lett volna választása, talán otthagyta volna, elutasította volna a maffiózók és kereskedők birodalmának trónját. Ám sosem volt választása. Itt volt az élete, ez volt a városa, ezek az ő emberei voltak, és mivel szerette őket, már régen megfogadta, hogy piszok jó munkát fog végezni, ha azzá válik, akinek lennie kell, mert senki más nem lehet belőle.

Te tehetsz mindenről, akarta mondani. Te vagy az oka, hogy el kellett hagynom a városomat. A népemet. A saját véremet.

– Már visszatértem egy ideje – hazudta Juliette könnyedén, és a csípőjét a balján lévő üres asztalnak döntötte. – Mr. Montagov, bocsássa meg, hogy megkérdezem, de mégis, mit keres itt?

Látta, hogy Roma finoman megmozdítja a kézfejét, és sejtette, hogy a fiú a testére rejtett fegyvereit ellenőrzi. Nézte, ahogy végigméri őt, és lassan formálja a szavakat. Juliette-nek volt ideje felkészülni – hét napja és hét éjszakája volt arra, miután visszatért a városba, hogy kitisztítsa az elméjéből mindazt, ami kettejük közt történt. Ám bármire számított is Roma ebben a klubban, amikor aznap este belépett, az biztosan nem Juliette volt.

– Beszélnem kell Caj úrral – felelte végül Roma, és hátrakulcsolta a kezét. – Nagyon fontos.

Juliette közelebb lépett. Az ujjai ismét megtalálták a ruhája redői között az öngyújtót, és szórakozottan játszott vele, miközben elgondolkodva hümmögött. Roma úgy mondta ki a Caj nevet, ahogy az idegen kereskedők szokták, nyitott szájjal. A kínaiak és az oroszok ugyanazt a hangot ejtették: cáj, mint a gyufa hangja, amikor meggyújtják. A rossz kiejtés szándékos volt, a helyzetnek szólt. Juliette folyékonyan tudott oroszul, Roma pedig Sanghaj sajátos dialektusát beszélte, mégis mindkettejüknek különböző volt az akcentusuk angolul, akár két alkalmi kereskedőnek. Ha bármelyikük anyanyelvére váltottak volna, az árulással ért volna fel, így inkább a középutat választották.

– Gondolom, fontos lehet, ha már idáig eljött. – Juliette vállat vont, és levette az ujját az öngyújtóról. – Mondja csak el inkább nekem, majd én továbbítom az üzenetet. Egyik örökös a másiknak, Mr. Montagov… Megbízhat bennem, nem igaz?

Nevetséges kérdés volt. Amit mondott, az egy dolog volt, ám hideg, szúrós pillantása másról árulkodott: Egyetlen rossz lépés a felségterületemen, és a puszta kezemmel foglak megölni. Juliette volt az utolsó ember, akiben Roma megbízott volna, és az érzés kölcsönös volt.

De bármit akart is a fiú, komoly ügyről lehetett szó. Még csak nem is vitatkozott.

– Nem lehetne…?

Oldalra mutatott, az árnyékos, félhomályos sarokba, ahol kevesebb kíváncsi szempár nézhette őket úgy, mintha külön előadást tartanának nekik, a pillanatot várva, hogy Juliette elsétáljon, s ők lecsaphassanak a fiúra. Juliette összeszorította a száját, megfordult, és inkább a klub végébe vezette Romát. Az sietős léptekkel követte, olyan közelről, hogy a lány ruhájának a gyöngyei dühödten csilingeltek zavarukban. Juliette maga sem értette, miért kavarja fel ennyire Roma jelenléte. Odavethette volna a skarlátoknak, hadd intézzék el ők.

Nem, határozta el magát. Ő az enyém, az én felelősségem. Én fogom elpusztítani.

Juliette megállt. Most már kettesben voltak az árnyak között, a többi hang elnémult, minden alak elhomályosult. Megdörzsölte a csuklóját, hogy lelassuljon a pulzusa, mintha ilyen könnyen irányíthatná.

– Akkor rajta – mondta.

Roma körülnézett. Lehajtotta a fejét, mielőtt megszólalt, és olyan halkan beszélt, hogy Juliette-nek hegyeznie kellett a fülét, hogy meghallja. Nem tehetett mást – nem volt hajlandó közelebb hajolni hozzá, mint amennyire muszáj volt.

– Tegnap este meghalt öt fehér virág a kikötőben. Feltépték a torkukat.

Juliette unottan pislogott.

– És?

Nem akart érzéketlennek tűnni, de mindkét banda tagjai heti rendszerességgel ritkították egymást. Juliette maga is hozzájárult a halálos áldozatok számához. Ha Roma a skarlátokra akarja hárítani a felelősséget, akkor csak az idejét vesztegeti.

– És… – folytatta Roma feszülten, miközben nyilvánvalóan arra gondolt: Ha hagyná, hogy befejezzem… – a maguk egyik embere. Valamint egy rendőr. Brit. – Juliette-nek kissé összeszaladt a szemöldöke, próbálta felidézni, említette-e előző este valaki a házban egy skarlát halálát. Különösnek találta, hogy mindkét bandából áldozatul estek tagok, mivel a nagyobb gyilkosságok általában a rajtaütések során történtek, az pedig még szokatlanabb volt, hogy egy rendőrtiszt is volt velük, de azért nem ment volna olyan messzire, hogy bizarrnak nevezze az incidenst. Csak közönyösen felvonta a szemöldökét. Mígnem Roma hozzátette: – Saját maguk okozták a sérüléseiket. Ez nem a területféltésről szólt.

Juliette többször is megrázta a fejét, hogy megbizonyosodjon arról, jól hallotta a fiút. Amikor végül úgy döntött, hogy semmi sem zavarta meg a hallását, elborzadva kérdezte:

– Hét holttest, önkezűen okozott sérülésekkel?

Roma bólintott, s újabb pillantást vetett hátra a válla fölött, mintha egyedül az tartaná vissza a gengsztereket a támadástól, hogy ő szemmel tartja őket. Vagy lehet, hogy nem is akarta szemmel tartani őket. Talán csak azt próbálta elkerülni, hogy Juliette szemébe kelljen néznie.

– Azért jöttem, hogy magyarázatot követeljek. Tud valamit erről az apja?

Juliette felhorkant, mély és megvető volt a hangja. Csak nem azt akarja mondani, hogy öt fehér virág, egy skarlát és egy rendőr találkozott a kikötőben, azután feltépték a saját torkukat? Ez úgy hangzott, mint egy borzalmas vicc kezdete.

– Nem tudunk segíteni – jelentette ki végül.

– Bármilyen információ kulcsfontosságú lehet, hogy kiderítsük, mi történt, Caj kisasszony – erősködött Roma. A szemöldöke között mindig megjelent az a kis mélyedés, mint egy félhold, ha ingerült volt. Most is jól látszott. Több volt ezekben a halálesetekben, mint amennyit elárult; egy közönséges rajtaütés miatt nem izgatta volna fel magát ennyire. – Az egyik halott a maguk embere volt…

– Nem fogunk együttműködni a Fehér Virágokkal – szögezte le Juliette. Az arcáról már rég eltűnt a színlelt derű. – Ezt tisztázni akarom, mielőtt folytatná. Függetlenül attól, hogy tud-e az apám valamit a tegnap esti halálesetekről, nem bocsátjuk a rendelkezésükre az információinkat, és nem fogunk semmiféle kapcsolatot teremteni magukkal, ami veszélyeztetné a saját üzleti törekvéseinket. Most pedig ég önnel, uram.

Romát egyértelműen elküldték, mégis lecövekelt, és úgy bámult Juliette-re, mintha citromba harapott volna. A lány már sarkon fordult, távozni készült, amikor Roma gonosz hangon azt suttogta:

– Mi történt veled?

Bármilyen választ felkínálhatott volna. Halálos méreggel itathatta volna át a szavait, ahogy a távollét éveiben kitanulta, és az arcába köphette volna az egészet. Emlékeztethette volna a fiút arra, amit négy évvel ezelőtt tett, addig forgathatta volna a lelkében a bűntudat pengéjét, amíg el nem vérzik. Ám mielőtt szóra nyithatta volna a száját, egy sikoly hasított át a klubon, elvágva minden más hangot. Mintha egy másik frekvencián szólt volna.

A táncosok megdermedtek a színpadon; a zene azonnal elhallgatott.

– Mi folyik itt? – motyogta Juliette. Ahogy elindult, hogy utánanézzen, Roma élesen felszisszent, és elkapta a könyökét.

– Juliette, ne!

A fiú érintése fájdalmasan égette a bőrét. Gyorsabban rántotta el a karját, mintha valóban meggyújtották volna, a szemében tűz lobbant. Romának ehhez nem volt joga. Elvesztette a jogot, hogy úgy tegyen, mintha valaha is meg akarta volna védeni őt.

Juliette elindult a klub túlsó vége felé, rá sem hederítve Romára, aki árnyékként követte. A pánik morajlása egyre hangosabb lett, de még mindig nem értette, mi válthatott ki ilyen reakciót a tömegből, míg egy határozott mozdulattal félre nem taszította a bámészkodókat.

Akkor megpillantotta a földön fetrengő férfit, aki a saját ujjaival karmolászta vaskos nyakát.

– Mit művel? – sikoltott fel Juliette, és előrevetette magát. – Állítsa meg valaki!

Ám a legtöbb köröm már mélyen az izomba fúródott. Az az ember vadállati hévvel karmolta magát – mintha lenne ott valami, amit senki más nem láthat, ami a bőre alatt kúszik. Mélyebbre, mélyebbre, mind mélyebbre, mígnem az ujjai belemélyedtek a saját húsába, inakat, ereket és artériákat tépve.

A következő másodpercben egy pisszenést sem lehetett hallani a klubban. Egy árva hangot sem, csak a földön heverő, alacsony, zömök férfi hörgését, a torka cafatokban, a kezéről csöpögött a vér.

Tartalom

Előhang

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Utóhang

Köszönetnyilvánítás

Utószó

Jegyzetek

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Public Sans – SIL Open Font License

Quintessential – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License