Table of Contents

.

Alex

Napjainkban

Alex

Két évvel ezelőtt

Tinsley

Tinsley

Egy évvel később

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Alex

Tinsley

Epilógus

Fél évvel később

Alex

Fél évvel később

Köszönetnyilvánítás

Ha

gondolnál

rám…

Tinsley & Alex

e l l y n e

© Ellyne, 2021

.

Hogyan tud az élet ilyen gyorsan meglepetéseket okozni? Tinsley Rivera számára érthetetlen, de talán Alex Grayson-nak nem, elvégre ő az, aki pofátlanul elrabolta a lány szívét, de talán még a lelke egy darabját is.

Minden olyan átlagos, minden olyan hétköznapi és megszokott. Aztán jön valaki, mond pár szót, és teljesen felforgatja a mindennapjaidat vele.

Az érzelmek olykor hirtelen jönnek, és fenekestül forgatják fel az életed.

Tinsley és Alex most ennek az útnak a felfedezésére indul el.

Akaratuk ellenére.

Alex

Napjainkban

Dübörög a mellkasom, ahogy ismét a Rivera ház felé tartok. Gabe már két napja otthon van, én pedig csak most tudok csatlakozni, mert ma még vizsgám volt.

Szerencsére egy „B“- vel lazán átmentem történelemből.

Ahogy bekanyarodok az ismerős utcába, már a tenyerem is izzadni kezd.

Már egy éve erre várok. Tavaly két hét után leléptem, amit Moira nem vett jó néven, így idén előbb akartam jönni, mindenképpen, hátha sikerül jóvátennem a szónélküli távozásomat. Minden cuccom hátul van a platón. Nagy köszönettel tartozom Eric-nek, amiért télen segített felújítani ezt a király kocsit, amit egy használtautó kereskedésben vettem a félretett pénzemből. Végre egy dolog, ami már biztosan Bostonhoz köt.

Amikor a házhoz érek, felállok a garázs mellé, ahol a helyet már szabadon hagyták nekem. Nem igazán van még kedvem bepakolni, így a cuccaim nélkül indulok meg a hátsóudvarra, ahonnan Gabe és Eric hangját hallom.

Amikor megérkezek, éppen valamit a grillsütőn ügyködnek. Megint sütögetés zajlik, ami igencsak de ja vu érzést kelt bennem.

– És itt is van – egyenesedik fel a barátom, és vállon vereget, amikor odaérek. – Mit hoztál? – kíváncsiskodik, amikor meglátja az italt és a két dobozt a kezemben.

– Hoztam egy bort, a legutóbbi alkalommal ezt ittátok – nyújtom át Ericnek.

– Kösz szépen, látod, így kéne neked is haza járnod – mutat Gabe felé, aki hangosan felhorkan.

– Seggnyaló – grimaszol rám.

Amikor meglátom Moirát, aki ragyogó mosollyal lép ki a teraszra, leteszem a két dobozt, és az övét visszaveszem magamhoz.

– Szia, Alex – puszilja meg az arcomat, amikor lehajolok hozzá.

– Szia, ezt neked hoztam.

Meglepetten figyeli a dobozt, amit felé nyújtok.

Ez rohadt kellemetlen, de komolyan. Én nem vagyok az az ajándékozós fajta, de most muszáj volt. Nem hozhattam csak Sley-nek mini tortát, mert az baromi feltűnő lett volna.

Mosolyt erőltetek magamra, ahogy Moira ájuldozva nézi a kis csokitortát, de látom az arcán, hogy mennyire nem tudja ezt az egészet hova tenni.

Ennyivel tartozol nekik, seggfej!

A hang bennem, egyre hangosabb.

Próbálok érdektelennek tűnni, de végül csak Gabe-hez fordulok.

– És Sley merre van?

Szerencsére megszokta, hogy így becézem a húgát. Először furcsállta, de azt mondtam neki, nincs kedvem a teljes nevét kimondani. Próbáltam minél hidegebbnek tűnni, ami szerencsére bejött.

– Fogalmam sincs, szerintem megint azzal a Markkal lóg.

– Mark? – akadok fent rajta, de egyből letörlöm magamról a rosszalló tekintetet.

– A srác, akivel találkozgat, de ha engem kérdeztek, szerintem nem fog sokáig tartani – fordítja meg a húst a grillen Eric, és rám pillant.

– Miből gondolod? – dőlök a korlátnak, és továbbra is próbálok laza hangnemet megütni.

– Nem tudom. Nem passzolnak egymáshoz. Tök más világ a két gyerek.

Más világ... Görcsbe rándul a gyomrom ettől a szövegtől.

Másfelé terelődik hála égnek a téma, egészen addig, ameddig meg nem terítünk kint, és nem ülünk le vacsorázni. Bassza meg, ez de hiányzott. Csak valami mégis más. Nem teljes...

Abban reménykedek, hogy Sley megjelenik egyszer csak, de semmi.

Egyébként meg, ki a tököm az a Mark?

Előhúzom a telefonomat, és az asztal alatt kezdek el böngészni a facebook-on Sley ismerősei között.

Mark Ross. Meg is van.

A srác Gabe-hez és hozzám hasonló testalkatú, haja pedig rövidre van nyírva. Ha jól látom, ő is képzőművészetet tanul New Yorkban. A képén kalapot visel, hosszú bőrhatású kabáttal, egyik fülében pedig egy hosszú fülbevaló lóg.

Kellemetlen feszültség lesz úrrá rajtam.

Totál Sley esete. A meg nem értett elvont művész csávó...

Ettől valahogy most még idegesebb leszek.

Visszalépek Sley oldalára, és elkezdem böngészni.

Nem igazán néztem rá az elmúlt időszakban, mert túl sok energiámat elvette a vizsgaidőszak, és egyébként sem vagyok nagy facebook felhasználó, de most valahogy rajta akadok. Nemrég váltott profilképet.

Sokkal hosszabb és sötétebb most a haja. Szinte a fél arcát kitakarja, mégis a szemei – azok a kicseszettül gyönyörű szemek –, így is megbabonázzák az embert.

Lejjebb görgetek, és meglátom Mark kommentjét. Egy szívet küldött neki, de Sley nem reagált rá semmit...

Ki akarok lépni, de véletlenül belikeolom a képét.

– Picsába! – sziszegem idegesen, majd felnézek, és látom, mindenki kérdőn néz rám. Igyekszem gyorsan kitalálni valamit. – Kikapott a Baltimore.

Eric éles tekintettel néz rám, majd a konyharuhát erősen az asztalra csapja, és feláll.

– Büdös francba. Hozom a whiskey-t.

Baszki, csak azt ne... Múltkor is alig bírtuk feltámogatni a lépcsőn. Egyszer még a falnak is nekinyomott…

– Nem, nem – emelem fel a kezem. – Csak álhír... Most olvasom a kommenteket. Még szerencse – fújom ki a levegőt.

– Majdnem elájultam, Alex – dörzsöli a tarkóját, és lassan visszaül a helyére.

Úgy fest, mint akinek évek súlya csúszik le végre a hátáról.

– Bocsánat.

Lesüllyedek szégyenemben az asztal alá, de az is lehet, hogy inkább a föld alá, oda, ahol talán senki nem talál meg.

Vacsora után bepakolunk Gabe-el a vendégszobába, ami az én szobám szokott lenni akkor, amikor itt vagyok, aztán pedig a szokásos helyünkre, az alagsorba megyünk le sörözni és beszélgetni.

Gabe megint a darts táblát célozgatja.

DE JA VU!

Azt hiszem, elég sör legurult már ahhoz, hogy kicsit merészebb vizekre evezzek.

– Na és bejöttek a számításaid azzal kapcsolatban, hogy a húgodra az egyetemen mindenki ráröpül majd?

Rám pillant.

– Szerinted?

– Hát... nagyon jó csaj lett a húgod. – Gabe kissé befeszül. – Persze ezt minden hátsó szándék nélkül mondom – javítom ki gyorsan magam.

– Egyszer mindenki felnő. Én csak remélem, hogy legközelebb jobban választ.

Kissé zavarodottá válok.

– Mire gondolsz? – vonom fel a szemöldököm, mert most először kerültünk közel ehhez a témához. Már két éve is láttam rajta valamit, de sosem erősködtem, hogy beszéljen róla.

Gabe felhorkan és megrázza a fejét.

– Mi az, amit nem mondtál el? – kérdezek rá mégis, mert most már tényleg nagyon kíváncsi vagyok.

– A gimis legjobb barátom, Liam, randizott Tinsley-vel pár hónapig, amikor még csak alig volt tizenhat.

– He?

– Ja, jól hallod. Csomó ideig titkolták előlem, mert féltek, mit reagálok, de én tudtam, hogy Liam jó srác, így nem csináltam különösebben nagy ügyet belőle. Azt gondoltam, jó helye van mellette a húgomnak, egészen addig, amíg Liam be nem nyögte, hogy az ország másik végébe megy továbbtanulni. Persze ő ezt végig tudta, akkor is, amikor elkezdett randizni a húgommal. Tinsley joggal hitte, hogy kihasználták, és teljesen összetört. Bassza meg, sosem felejtem el, hogy sírt akkor éjjel, amikor Liam lelépett... Senki nem akarja ilyen állapotban látni a tesóját. Utána teljesen elhagyta magát. Azt hiszem, akkor kezdte el összekapni magát, amikor két évvel ezelőtt eljöttél hozzánk.

Ezt a faszt... Pont ezért tettem tavaly azt, amit. Mert én tudtam, hogy csak felégetnék magam mögött mindent, ha hazudok. Örülök, hogy azóta változtak a dolgok, és Bostonban maradhatok diploma után...

– Haver, ez szívás. Megértem, hogy félted őt.

– Kösz. Bocs, hogy eddig nem mondtam el, de ez Tinsley magánélete.

– Nem mondom vissza neki.

Na nem mintha szóba állna velem, és tudnánk beszélgetni bármiről is.

Miután leléptem tavaly, írtam neki, de azóta se válaszolt rá. Egyszer részegen még a számát is megszereztem, amikor Gabe kidőlt a koli szobámban (szerencse, hogy nem használ képernyővédőt), de nem igazán emlékszem, miket mondtam neki akkor a telefonban.

Másnap csak annyit láttam, hogy törölt az ismerősei közül.

Aztán az emlegetett szamár, az éjszaka közepén megérkezik.

Lassan nyílik az üvegajtó, és ő lép be rajta, miközben mögüle beszűrődik a szakadó eső hangja.

A szívem pillanatok alatt gyorsul fel a látványra, ahogy a nedves hajából a víz végigfolyik a fehér ruháján.

Vacogva csukja be az ajtót.

– Jesszus, szakad az eső? – kérdezi Gabe, mire a lány szúrós tekintettel néz rá.

– Nem Gabe, csak gondoltam megmártózom a szomszéd medencéjében.

– Valaki ideges.

– Valaki bezárta a bejárati ajtót, és rajta hagyta a kulcsot.

Gabe elvigyorodik.

Sley a hajába túr, és leveszi magáról a farmer dzsekijét. Egy éve nem láttam. Egy kibaszott éve nem láttam, és most akármennyire is utálhat engem, mégis iszonyatosan izgatottá válok a jelenlététől.

Megköszörülöm a torkomat, mire megmerevedik. Lassan fordul hátra.

– Te meg mi a fenét keresel itt?

Gabe meglepetten néz rá.

– Mi bajod, Tinsley?

A lány hirtelen észhez tér, és megrázza a fejét.

– Semmi, csak meglepődtem.

Lazán hátradőlök a kanapén, lábaimat pedig széttárom.

– Szevasz, kölyök. Hiányoztam?

Unott arcát látva majdnem hangosan felnevetek. Figyelem, ahogy rám sem nézve elindul a lépcső felé.

Elvigyorodom a látványra, és jól megnézem a lábait, ahogy megfeszülnek, miközben felfelé tart. Tökéletes.

Valaki nekem dob valamit, talán egy párna az.

– Baszki, ne stíröld a húgomat – veti oda Gabe, majd visszafordul a tábla felé.

– Bocs, de pasiból vagyok. Ne aggódj, Gabe, majd én megvédem őt a seggfejektől. Árgus szemekkel fogom figyelni – jelentem ki színpadiasan, de ő csak a szemeit forgatja.

Komolyan gondoltam.

Az, hogy most ennyi idő után találkoztam Tinsley-vel igencsak felkavaró élmény volt, akármennyire is próbálom leplezni. Akarva-akaratlanul repít vissza az időbe, és az akkori gondolataim, elárasztják a fejemet, akár a nyüzsgő hangyák…

Pontosan emlékszem minden múltbéli pillanatra, és mindenre amit akkor mondtam.

Alex

Két évvel ezelőtt

Quincy-t cseppet sem lehet összehasonlítani a nyüzsgő Los Angeles-szel, az ott tomboló hőséggel, és dugóval. A kisvárosi levegő, már önmagában más, mint ott. Szerencsére... Ugyanis a legfontosabb dolog, amire vágyom, hogy nyugalmam legyen, és ezt a vágyamat tényleg nem LA-ben szeretném kielégíteni.

Nem tudom, hogy Gabe szülei, hogy fognak fogadni, mert nincs az az Isten, hogy hivatlanul itt pofátlankodjak a legjobb barátom otthonában.

Persze a félelmem egyből szertefoszlik, amint meglátom az udvaron felállított kerti asztalt és székeket, a grillen sistergő húst, és Gabe apjának a széles vigyorát.

Na ez az a dolog, amiben régóta nem volt már részem a saját családomat illetően. Megvoltak a kötelező vacsorák, a kerti partik, de ezek az őszinte mosolyok már annál kevésbé.

Legalábbis akkor nem, amikor mind együtt voltunk. Külön-külön, valahogy mindenki sokkal elviselhetőbb volt a másik számára.

– Szevasztok – biccent felénk Gabe apja, barátom pedig rám pillant.

– Haver, ha megkóstolod apám steakjét, soha nem akarsz majd elmenni.

Attól tartok én is.

– Te biztosan Alex vagy – nyújtja felém a kezét, a maximum ötveneséveiben járó férfi. – Eric.

Eléggé hasonlít Gabe-hez, annyi különbséggel, hogy arcát rövid szakáll keretezi, haja pedig vállig érő lehet abból következtetve, hogy fel van kontyolva a feje tetejére. Flanel inget és farmert hord, amitől egy favágó látszatát kelti. Eléggé stílusos fazon.

– Igen, én lennék az – viszonzom a mosolyát.

– Nos – néz körbe az udvaron. – Nem tudom, mit adhat neked ez a hely, de addig maradsz, ameddig csak szeretnél – kacsint rám lazán, de valami furcsálló csillanást látok meg a szemeiben.

Nem tudom, mit tud, és mit nem, de az biztos, hogy megérti a helyzetemet. Úgy néz ki, Eric az az ember, aki tényleg képes szavak nélkül megtéveszthetetlenül kommunikálni, és biztosítani valakit a saját álláspontjáról. Legalábbis elsőre, ez a benyomásom. Ez persze érezteti velem azt, ami nekem nincs.

Imádom a nővéremet, de ha ő nincs otthon, én biztos nem megyek egyedül haza a családhoz. A szüleim a válás közepén vannak, és magasról szarnak ránk. Semmi kedvem a folytonos veszekedésüket hallgatni.

– Köszönöm – nézek rá hálásan, és ahogy mögé pillantok, meglátom a nyitott üvegajtón kilibbenő nőt, aki bizonyára Gabe anyukája lehet.

Eric átkarolja a fiát, megveregeti a hátát, és máris a fociról kezdenek el beszélni, pedig még csak alig jöttünk meg, már a sport a téma.

– Hé! – Sikkant fel a nő, és leteszi a salátás tálat a grillsütő mellé. Majdnem fellöki Gabe apját, ahogy odaszalad a fiához. – Miért nem szóltál, hogy már itt vagy, kölyök?

Szorosan öleli, és még a száját is lebiggyeszti. Próbálok elfojtani egy mosolyt.

– Mert még csak most értünk ide – horkan fel Gabe.

Az anyja egyébként nagyon szép nő. Hatalmas mandulavágású kék szemei vannak, nagyon aranyos pisze orra, és az arcát szeplők borítják. Vállig érő, szőke hullámos hajától pedig még angyalibb látványt nyújt.

A nő eltávolodik fiától, és tekintete hirtelen megtalál engem.

– Te pedig Alex lennél? – vigyorodik el, miközben rám mutat. Még válaszolni sincs időm, mert pillanatok töredéke alatt ölel magához. Kissé megilletődöm. – Bár azt hittem, hogy végre lányt hoz haza, azért te is megteszed.

Felnevetek.

– Köszönöm a meghívást.

– Bármikor. Moira – nyújtja a kezét, amit udvariasan fogadok. Azért igyekszem nem túlzottan megszorítani, elvégre egy finom, törékeny nő látszatát kelti. Persze, ahogy beszél, az már mást éreztet. Karakán, tűzről pattant anyukának tűnik.

Gabe kérdőn néz körbe.

– Tinsley merre van?

– Átment Rachel-hez. Talán hamarosan hazaér – válaszol Moira.

Ja, Gabe említette, hogy van egy húga. Vajon hasonlít az anyjára? Mert, ha igen, akkor tuti végem van.

– Segíthetek valamit? – kérdezem Moirától, hogy egy kicsit legalább hasznosítsam magam, mire csak felvonja a szemöldökét.

– Édesem, már így is jó benyomást tettél ránk, nem kell tovább puncsolni.

Csak elvigyorodom, és felkapom a salátás tálat, minden szó nélkül.

Odaviszem, ahova mondják, aztán pedig segítek a terítésben is. Ez a legkevesebb, ha már itt leszek majdnem egy hónapig.

Bár mindig szívesen segítek, itt még ennek is más a hangulata. Gabe és a szülei folyamatosan heccelik egymást, olykor pedig engem is igyekeznek bevonni. Ettől valahogy úgy érzi az ember magát, mintha tartozna valahová.

Fél órán belül már mindannyian az asztalnál ülünk, a hús pedig ott gőzölög, és még nagyban serceg a fatálcán. Még látszatra is profi. Eric biztosan sok időt fektethetett a tökéletesítésébe.

– Na és fiúk? Mivel ütitek el az időt a csodás, nyüzsgő városunkban? – kérdezi Eric ironizálva.

– Apa, Alexnek pont ez tetszik. Bár nem értem – pillant rám –, de nyugit akar.

– Igen ez így van. LA-ben túl nagy a nyüzsgés – válaszolok, de nem teljesen őszintén, és esküszöm, ezen egyből átlátnak.

De most komolyan, itt mindenki belelát az emberbe, akárcsak Gabe?

Vele kapcsolatban esélyem sem volt titkolózni. Jó tudni, honnan örökölte ezt a képességét.

Nem akarok beszélni a családomról, és remélem, nem is akar senki vájkálni benne. Örülök, hogy nem kérdezősködnek rólam, mert herótom van attól, ha idegeneknek kell erről beszélnem. Jobb szeretem magamban letisztázni a dolgokat.

– Áh, Tinsley – szólal meg egyszer csak Moira, én pedig megfordulok.

Hallelujah, megmentettek.

Egy nagyon fiatal lány halad végig a gyepen, fején fejhallgatóval.

Térd fölé érő skótszoknyát visel, és egy kopott Mötley Crüe pólót. Ha kicsit is hasonlít Gabe-re, akkor azért hordja, mert szereti is, ha pedig így van, legalább a zenei ízlése jó. Talán nem leszünk rosszban.

Felpillant, így pedig az arcát is szemügyre tudom venni. Világosbarna haját a füle mögé tűri, így engedi láttatni az arcát, ami igencsak helyeske. Nem is tudom, valamiért Gabe-re nézve azt hittem, hogy a húga egy bombázó lesz, de erről szó sincs. Tinsley egy egyszerű lány, semmi extra. Még kissé gyereknek tűnik, de majd egyszer úgyis felnő, nem igaz?

Nincs veszve minden, kislány.

Mintha tudná, mire gondolok, felvillannak a szemei, ahogy rám néz. Na, ez a tekintet, már inkább Gabe-re hajaz...

Elhúzza a száját, ahogy az asztalunkhoz lép, és kiegyenesedik. Fejhallgatóját lecsúsztatja a vékony nyakára.

– Gabe – vigyorodik el, amikor meglátja a bátyját, aki nyomban feláll, és megkerüli az asztalt.

– Szevasz, tücsök – kapja fel, és megpörgeti.

Oké a mosolya is olyan, mint Gabe-é.

Moirára pillantok, és azt hiszem, tényleg az ő arcát örökölhette Tinsley. Hasonlóak a vonásaik, de valahogy mégsem mondanám, hogy annyira hasonlítanának.

Gabe leteszi a húgát, aki próbálja megtartani az egyensúlyát, de aztán amikor felém fordul, elmosolyodik, és valahogy, most ez őszintének is tűnik.

– Szia, Tinsley vagyok – nyújtja a kezét kissé mereven.

Enyémet az övébe csúsztatom, és bemutatkozom neki.

– Alex.

Nem enged el egyhamar, tekintetét pedig mélyen az enyémbe fúrja, amitől kissé kellemetlenül érzem magam, így én szakítom meg a szemkontaktust, és elhúzom tőle a kezem.

Tekintete furcsálló még akkor is, amikor leül az asztalhoz.

Nem tagadom, lehet, hogy barátságtalannak tűnök, de valahogy nem érdekel... Eléggé ösztönlény vagyok, és ha érzek valamit, az valahogy, mindig kiül az arcomra.

Ha már beszélni nem beszélek róla, a szemeim elárulnak.

Minden. Egyes. Alkalommal.

Gabe húga is leül, az egyetlen üresen hagyott tányérhoz, és jól megrakja azt. Nem is értem, hogy fér ennyi kaja egy kicsi lányba.

Az este további része viszont már kellemesebben telik. Bár Tinsley nem igazán beszél sokat, és magába van mélyedve, a többiekkel jót trécselünk mindenféle dolgokról. Persze csak addig, ameddig el nem jutunk a sport, politika, vallás háromszöghöz.

Moira ott érzi azt, hogy jobb lenne összepakolni.

Bár nem kér meg rá, egy szó nélkül segítek neki összepakolni, mert addig sem kell társalognom az aktuális témáról.

Amikor viszont beesteledik, Gabe és én lemegyünk az alagsorba, ahol tudunk dartsozni egyet. Van egy régi zenegép, egy megviselt kanapé, és két fotel is. A falak téglahatásúak, néhol faburkolattal bevonva, és az udvarra egy üvegajtó nyílik. Hangulatos hely. Szerintem ez lesz a kedvencem.

Gabe éppen dobálja a nyilakat, miközben én kényelmesen hátradőlök a kopott fotelben, és meghúzom a sörömet.

– A húgod furcsa – jelentem ki.

A barátom ajka megrándul.

– Ja, tudom. Szerintem anyámék adoptálták – nevet fel. – Soha senki nem volt ilyen művészlélek a családban, mint ő.

– Még gimis, nem?

– De igen. Jövőre megy egyetemre, ha minden jól megy.

Felvonom a szemöldököm.

– Hány éves is?

– Tizenhét. Miért? – néz rám kíváncsian.

– Azt hittem, fiatalabb. Későn érő típus? – kérdezem érdeklődve. Most semmi bunkóság nincs a hangomban, egyszerűen csak érdekel.

– Anyukám pont ilyen volt tinédzserkorában. Mire egyetemre ment, addigra meg már nem tudta levakarni a fiúkat magáról – horkan fel. – Elég erős a gyanúm, hogy ez Tinsley esetében sem lesz másképp.

Moirából kiindulva, lehet, hogy igaza van.

Gabe tekintetében valami furcsa dolog villan meg, és egyből feszültté válik.

– Nem akartam degradálni a húgodat. Csak arra gondoltam, hogy még nagyon fiatal. – Na nem mintha, mi olyan rohadt öregek lennénk, de az éretlen szót nem akarom használni. – Egyébként helyes csaj. Biztos szép nő lesz belőle.

Gabe kifejezéstelen arccal néz rám.

– Haver, ez már kezd sértő lenni. Oké, hogy nem úgy néz ki, mint a szőke csajok nagy csöcsökkel, akiket általában felszedsz a bulikon, de attól még van, aki a fél karját adná érte.

– Oké, oké, értem – emelem magam elé a kezeimet, és felnevetek. – Mindenkinek más az ízlése, vettem.

Fejcsóválva fordul vissza a tábla felé, és a kelleténél erősebben dob.

– Inkább gondolkodj így róla, mint másképp – morogja, de fogalmam sincs, mire célozhat.

Talán jobb nem vájkálni benne.

Reccsenést hallok a lépcsőről, és odakapom a fejem. Egy pillanatra megáll bennem az ütő, hogy talán valamelyik szülő, vagy ami még rosszabb, Tinsley az, de nem látok senkit.

Mindenesetre megkönnyebbülök.

Tinsley

Ezt a seggfejet...

Tinsley

Egy évvel később

Emlékszem, hogy egy évvel ezelőtt, azon a nyáron, amikor Alex egy hónapig nálunk volt, szinte végigsírtam az éjszakákat. Azt hiszem, valahol ott belül megcsappantam. Az a szemétláda olyan pontot érintett velem kapcsolatban, ami mindig is fájt a lelkemnek, főleg azóta, hogy Liam kilépett a mindennapjaimból.

Kicsit talán elhagytam magam, és talán testképzavarom is volt, hisz addig azt gondoltam, semmi probléma nincs velem. Mégis, azok a szavak, hogy „biztos szép lány lesz“, „későn érő típus“, „mindenkinek más az ízlése“, még ha igaz is, késforgatás volt a szívemben. Legalább háromszor.

Valamiben biztos vagy évekig, aztán jön valaki, aki kételyt ébreszt benned. Hiába csak ő gondolja így, elkezdesz azon agyalni, hogy vajon hányan vannak még, akik hasonlóképp látják.

A tinédzserkor szívás, én pedig tavaly először, szerettem volna kinőni belőle.

Nem is tudom, talán isteni csoda volt, de a neten böngészve elém került egy dokumentumfilm Nikki Sixx-ről, akit még Gabe szeretetett meg velem gyerekkoromban.

Figyeltem Nikki energiáját, kisugárzását, fájdalmát, önbizalmát, hallgattam a gondolatait az életről, és elfogott egyfajta féltékenység.

Lehetnék én is ilyen, csak nőben? Egy laza, pofátlan, teszek a világra típusú személy? Teljesen a hatása alá kerültem idősebb fejjel, és azt hiszem, jobban megértettem azt, amit a világ felé akart üzenni.

Végül csak egy mondata kavargott bennem folyamatosan:

Néha az embernek egyszerűen nincs választása...

legalábbis ezt hisszük.

Legalábbis ezt hisszük.

Életemben nem csavartam túl még ennyire a fejemben egy mondatot. Olyan profi elemzéseket csináltam róla az elmúlt egy évben, mintha binális kódot fejtettem volna.

Kösz, Nikki!

A tükör elé lépek, és egy utolsó simítást végzek a hajamon.

Megszerettem a régi énemet, de valahogy nem bánom, hogy haladok a személyiségfejlődésemmel, és az újabb érzéseimet, folytonosan tükrözöm a külsőmmel.

Annyi idő után végre újra azt érzem, hogy több bennem az önazonosság, mint az ellentét.

Hajamat befestettem sötét barnára, aminek köszönhetően valahogy szebb színe lett a bőrömnek, és az ajkaim is pirosasabbnak tűnnek, emellett pedig a kék szemeimet is sokkal jobban kiemeli. Imádom, hogy hagytam magam Rachel által rábeszélni. Tényleg igaz, hogyha egy nő változásra vágyik, sokszor a külsőségekkel kezdi. Persze attól még az a vacak érzés ott marad… Ez amolyan helyi érzéstelenítő.

Sokáig gondolkodtam azon, hogy szőke, vagy fekete legyek inkább, de valahogy az előbbit nem éreztem volna a magaménak.

Gondolataimból a mellemnél kipattanó kis gomb szakít ki, én pedig fáradtan felsóhajtok.

– Fenébe – szitkozódom halkan.

Felkapok egy biztosító tűt, és orvosolom a problémát. Még tavaly kaptam ezt a ruhát anyutól, és csak egyszer vettem fel. Viszont akkor még pont jó volt a mellbősége...

Hosszú szoknya része az egyik oldalt majdnem combközépig fel van vágva, a dekoltázsa pedig szolid a zöld, apró virágokkal borított ruhának.

Megrezzen a telefonom az asztalon. Rachel az.

Fogadom a Face time hívását, és lassacskán meg is jelenik az arca a képernyőn.

– Csak gondoltam, lecsekkolom a barátnőmet a randija előtt.

A szemeimet forgatva felnevetek.

– Mintha az anyám lennél. Ő is pont ennyire buzgó.

– Persze, hiszen több mint egy éve nem randiztál senkivel. Azóta, hogy... – Nem folytatja.

Liam óta, igen.

– Nyugodtan mondd ki. Már tök jól vagyok – vonom meg a vállamat.

– Remélem is. Tim jó srác, és nagyon dögös is.

– Az csak egy dolog – sóhajtok fel. – Lehessen vele beszélgetni értelmes dolgokról, és akkor már nyert ügye van.

Felveszem a táskámat, miközben még mindig Rachel-el Face time-olok.

Nem mond semmit, csak figyel.

Kíváncsian nézem őt, miközben kilépek a szobámból, és elindulok az emeletei folyosón. Még a lépcsőnél megállok, és kérdőn nézek rá.

– Mi az? – kérdezem kissé értetlenül. – Elmosódott a sminkem?

Megfordulnék, de egyből felszólal.

– Nem, nem, nem. Csak... – rázza a fejét és elmosolyodik. – Gyönyörű vagy, Tinsley. Ez minden. Jó látni, hogy végre nem olyan vagy, mint a mosott szar.

Kedves… Ettől függetlenül, olyan édesen, és szépen mondja ezeket a szavakat, hogy a mellkasomat melegség önti el.

Rég nem mondta senki már.

– Köszi, Rach – válaszolok halkan. – Te is.

– Tinsley – kiált fel apám. – Vendégek.

Összenézünk a barátnőmmel.

– Szerintem a bátyám az – mondom izgatottan. Már hónapok óta nem láttam a sok edzése miatt ezt a tökkelütöttet.

– Apád többes számot mondott – válaszol kissé pimasz, mégis furcsálló hangon.

Ezen elgondolkodom egy pillanatra.

– Oké... leteszem. Este találkozunk.

– Értettem – emeli kezét a fejéhez, akárcsak egy katona.

Kilépek a hívásból és a telefonomat a táskámba mélyesztem.

– Könyörgöm Istenem, csak ne küldd ide vissza, azt a seggfejet... – beszélek a plafon irányába, miközben lesétálok.

Ahogy a nappalihoz érek, anyámat a bejáratnál találom. Szélesen elmosolyodik, amint meglát.

– Kimentettelek az esti meló alól, nyugi – lép oda izgatottan. – Tim már úton?

– Mm... – bólintok. – Azt mondta öt perc, és itt van.

Elindulok az étkezőbe, hogy igyak egy pohár vizet, és mit ad Isten, meglepetésemre ott találom Gabe-et, de sajnos nem csak őt...

Felpillantok a plafonra.

– Kösz szépen... – motyogom.

Amint a bátyám megfordul, és meglát, elvigyorodik.

Pillanatok alatt az ölébe vetem magam, és jó szorosan megölelem.

– Szevasz, tücsök – nevet fel.

– Nem is mondtad, hogy már ma jössz – távolodom el tőle.

Mondana valamit, de ahogy végigpillant rajtam, szemöldökeit összevonja.

– Hova készülsz?

Elhúzom a szám.

– Csak találkozom valakivel. De hamarosan jövök vissza.

Gabe apára pillant, aki most lép be éppen a hátsóajtón keresztül az étkezőbe.

– Figyeld csak, a lányod milyen ruhában megy randira.

Apám kifejezéstelen arccal néz rám, majd aprót biccent az irányomba.

– Csinos vagy. A srác egy mázlista.

Bátyám a fejét csóválva fordul vissza felém, és beletörődő arccal néz rám.

– Gondolom vesztettem – nyög fel fájdalmasan, és úgy tesz, mintha imádkozna. – Tönkre fogsz tenni, ugye tudod? – suttogja, hasonlóképp a plafon felé, mint ahogy én is tettem, az imént.

A bátyám, lassan felfogja, hogy bármikor újra szerelmi csalódás érhet, mert ez az élet rendje. Akármennyire is próbált védelmezni Liammel való szakításom után, egyszer meg kell történnie az elkerülhetetlennek.

Felnövök.

– Szia, kölyök – hallom meg az ismerős mély tónusú hangot.

Lehunyom a szemeimet, hátha akkor eltűnik, de sajnos nem, mert amikor felé fordulok, még mindig látom őt.

Alex a pultnak dőlve figyel minket, ajka szegletében pimasz mosoly bujkál, pont, mint a szemeiben.

Nem viszonzom, csak biccentek felé egy igen aprócskát.

– Szevasz.

Nem sokat változott egy év alatt. Talán annyit, hogy most már a jobb alkarja is szinte végig van tetoválva, nem csak a felkarja, ellenben a másik ugyanúgy csupasz, mint tavaly. Azok a tetkók, még mindig remekművek, és csodálatosak. Sajnálom, hogy pont Alexen kell tündökölniük.

Nem mondom, hogy tavaly elkerülte a figyelmem, hogy egy nagyon is jó pasiról van szó. Hogyne tetszett volna... Valamiért mégis csak fájt minden, amit mondott.

Élénk zöld szemei lassan végigpásztázzák a testemet, amitől zsibbadásszerű érzés fut végig rajtam. Mintha ezer meg ezer hangya mászkálna a végtagjaimon, vagy mintha apró tűk szúrkálnának mindenhol, de leginkább az arcom tájékán.

Sötét haja kicsit hosszabb, és hátra van fésülve a feje tetején. Az a kis karika szintén az orrában van még mindig, és ha jól gondolom, még az a kis nyelvpiercing is ott éktelenkedhet valahol.

Meghallom a kintről beszűrődő motor hangot, mire Gabe úgy néz rám, mintha gyilkolni készülne.

– Remélem, nem gondoltad komolyan.

– Gabe – szólok utána, de ő már a bejáratnál jár. Kinyitja az ajtót, akkor pedig elénk tárul Timothy Berger, amint éppen bőrszerkóba bújtatott testével lemászik a motorjáról. Ahogy leveszi a sisakját, és megrázza a vállig érő haját, olyan tökéletes fogsort villant rám, mintha egy Colgate reklámban lennénk.

– Mi a fasz, Tinsley? Ez komoly? – mutat Gabe a srác felé.

– Nyugi, csak a közeli kávézóba megyünk. Mondtam neki, hogy itt hagyhatja a motort, mert én inkább sétálnék – csapok a mellkasára, majd elindulok le a verandán. – Majd jövök – kiáltok vissza a vállam felett.

Amikor odaérek Timhez, egyből elkapja a derekam, amin meglepődök, mert furcsán közvetlen ahhoz képest, hogy eddig semmi nem történt köztünk, még egy ölelés sem. Feltételezem, köze lehet ahhoz, hogy a bátyám nem éppen nyugodt arckifejezéssel bámul minket, Tim pedig mindig az a másokat felhergelő típus volt.

– Helló, csajszi. Indulhatunk? – húzza féloldalas mosolyra a száját. – Totál be vagyok már zsongva attól, hogy halljam a gondolataidat arról a Hemingway könyvről.

Még jó, hogy Kafkáról beszéltem... Hogy a fenében tudta összekeverni a kettőt?

Megrázom a fejem, és most már annyira nem is vagyok biztos abban, hogy jó ötlet volt ez a randi. De hát egyszer élünk. Hátha mégis jól alakul.

Aztán egy órával később rájövök persze, hogy nem…

Hiú ábrándokat kergettem.

Ez azt hiszem, akkor tudatosult bennem, amikor kifejtettem a véleményemet az egyik kedvenc művészemről, Marina Abramovicról, ő pedig az egészre ennyit reagált:

– Akkor dugunk?

Csak egy mosollyal válaszoltam.

– Nem!

Azért rendes volt, mert utána úgy csinált, mintha mi sem történt volna.

Vagy csak elfelejtette... Kitelt volna tőle az is.

Alex

Gabe-nek igaza volt.

Átkozom magamat minden egyes nap, amióta itt vagyok. Egyrészt, mert olyan gondolataim vannak egyfolytában, amiért a legjobb barátom joggal nyírna ki. Másrészt, mert rohadt mérges vagyok a világegyetemre azért, amit tett.

Tinsley Rivera elkezdett nővé érni. A teste kerekdedebb lett, és valahogy az egész kisugárzása is más a lánynak, mint eddig. Ezt valahogy mindig kiszúrom a lányoknál. Valami más lesz rajtuk, és nem mindig tudom megmondani, hogy mi.

És ez a haj... Jesszus, hogy tud egy szín ennyit változtatni az ember arcán?

Most is csak egy falatnyi sort van rajta, és egy bő póló, mivel lefekvéshez készülődik.

Miközben Gabe és én kártyázunk, titokban folyton azt lesem, ahogy a combjai megfeszülnek, miközben felfelé nyújtózkodik a pultnál. Nehezen, de sikerül levennie a bögréjét, amiért már egy ideje manőverezik. Ha Gabe nem lenne itt, lehet, hogy simán mögé surranok...

Tavaly folyton olyan komor és távolságtartó volt, és mindig elvonult a szobájába. Idén ez már más. Állandóan nevet, ami valahogy még vonzóbbá teszi, amit mások is észrevesznek rajta.

Múltkor elmentünk a közeli kocsmába, és meglepetésemre Tinsley is jött velünk. Nem volt srác, aki ne próbált volna ráhajtani, amikor egyedül ment a pulthoz.

Gabe-nek igaza lett. A csaj egy pasimágnes, és valószínűleg ez még fokozódni fog a jövőben...

A fene egye ezeket a tinédzserkori hirtelen változásokat.

Egyik este Gabe bulit tart a hátsó kertben, ahol tekintetemmel folyton a húgát keresem. Nem tudom megmagyarázni mi olyan jó abban, ha folyton bámulom, de baromi jó érzés.

Mintha a szemeimet ki kéne minden egyes nap elégítenem a látványával.

Ja, totálisan ilyen.

Aztán egy hang - mint egy mennyei hárfaszó -, amely felcsendül a fejemben, jelez nekem, amikor meglátom, bemenni az udvar sarkában található faházba.

Felhajtom a maradék sörömet, és ez már kellő löketet ad az illuminált állapotomhoz pluszban, hogy utána menjek.

Szóval hagyom, hadd vigyenek a lábaim.

Meg valami más is.

Tinsley

Leülök az egyik dobozra, és legyezem magam. Fullasztó hőség van kint, de itt van egy kis elemes ventillátor, ami kellő hűs levegőt ad.

Hátra hajtom a fejemet, és kigombolom az ingem tetejét.

Te jó ég, de jó érzés.

Rengetegen jöttek el a bátyám bulijára, ami nem lepett meg, mert sok ilyenben volt már részem gimi alatt, amikor leléptek a szüleim. Ilyenkor sokszor vagy a szobámban, vagy itt rejtőztem el, amikor kezdett túl sokká, és fullasztóvá válni a sok ember.

Persze nem tart sokáig az idill, és a csodás magány, mivel kopogásra leszek figyelmes.

Fejemet oldalra döntve figyelem, ahogy valaki benyit.

Alex az...

– Szevasz, kölyök.

Felmordulok.

– Miért hívsz kölyöknek? – szegem felé a kérdést.

– Mert Gabe kishúga vagy – vonja meg a vállát, aztán mindenféle kérdés nélkül fogja magát, és leül az előttem álló dobozra.

Leteszem a ventilátort magam mellé, és kíváncsian figyelem őt. Karjaival a térdeire támaszkodik, tekintetét az enyémbe fúrja, és hasonlóan kezd el tanulmányozni engem. Mintha kísérleti alany lennék, pont úgy érzem magam.

Soha nem voltunk még kettesben, és soha nem is beszéltünk még egymással a bátyám jelenlétén kívül, így nem is igazán értem, miért ült le ide hozzám.

Pedig mindig gondoskodtam arról, hogy távolról kerüljem őt.

– Mi a helyzet, Sley? Nem tetszik a buli? – kérdezi kedves hangon.

– Sley? – vonom fel a szemöldökömet.

– Aha, tetszik ez a becenév – vonja meg a vállát.

Előredőlök, így arcom közelebb kerül az övéhez.

Nem válaszolok a kérdésére.

– Miért jöttél be utánam?

– Szerinted utánad jöttem?

– Kopogtál.

– Lehet mást kerestem.

Felhorkanok, aztán ismét hátradőlök.

Mosolya szórakozott.

– Jól van, téged kerestelek – sóhajt fel megadóan. – Kérdezni akartam valamit – néz rám komoly tekintettel, és vár pár pillanatot, mielőtt ismét megszólalna. – Miért kerülsz engem?

– Tessék? – kérdezem tettetett értetlenkedéssel.

– Tavaly is ezt csináltad, most pedig még feltűnőbb.

– Nem lehet, hogy egyszerűen csak nem vágyom a társaságodra?

Felnevet, de jó hangosan. Figyelem, ahogy teste rázkódik, aztán lassacskán kezd lenyugodni.

– Komolyan, Sley. Mi bajod?

– Mondtam. Nem hiszem, hogy tudnánk bármiről is beszélni.

– Ezt meg hogy érted? – Arca zavarodottá válik.

A kisördög megszólal bennem. Azt akarja, hogy sértsem meg, hogy vágjak neki vissza.

Nos, ha ő őszinte volt, én is az leszek.

– Soha nem jöttem ki a sportolókkal, már a gimiben sem. Valahogy... más világ vagyunk.

– Fejtsd ki, kérlek – rándul meg a szája széle.

– Szerintem más szinten vagyunk. Nem tudnánk miről beszélni.

Ajkai szétnyílnak.

– Kicsit rohadt beképzelt lettél, nem gondolod?

Összevont szemöldökkel bámul rám, teljes értetlenségében.

– Úgy értem, a más szintet, hogy máshogy gondolkodunk – nevetek fel. – Te racionális vagy, én nem. Nekem nem kielégítőek a materiális dolgok.

Lehunyja a szemeit.

– Sley, most elég rendesen beviszed azokat az ütéseket.

– Nem állt szándékomban – hazudok. – Nézd meg. Nem bírod elfogadni, hogy van egy csaj, akinek nem kellesz – mutatok rá.

– Tényleg... azt hiszem, ebbe bele fogok pusztulni – kap a mellkasához színpadias mozdulattal.

Felnevetek, de most már nem erőltetetten. Tényleg szórakoztat a látványa.

– Élvezed mi? – suttogja, és valami más villan meg a tekintetében, ahogy a mosolyomat figyeli. Láthatóan nyel egyet, aztán tekintete elindul a testemen, pont, mint akkor, amikor megjöttek hozzánk. – Gyönyörű vagy – bukik ki belőle.

– Köszönöm. – Tekintete ismét megtalálja az arcomat.

– Jobb, ha kimegyünk innen. – Kérdőn döntöm oldalra a fejemet. – Most eléggé kiszámíthatatlan vagyok.

– Oké...

Talán jobb is, mert nem igazán tudok mit kezdeni a zavarommal, amit kivált belőlem.

Felállok, és ezzel egyidőben ő is, aminek következtében egymáshoz préselődünk a két doboz között.

Egy pillanatra megdermedem, ahogy megérzem a leheletét a halántékomnál. Jó magas srác. Maximum az álláig érek.

Alex nem mozdul, mellkasa az oldalamhoz préselődik, én pedig csak kicsit fordítom felé a fejem, mire ő lehajtja az övét. Ahogy felnézek rá, meglátom a tekintetét, aminek köszönhetően most úgy fest, mint a vad, ami végre becserkészte az áldozatát. Tekintete sötétlő, és azt üzeni, bármire készen áll. Aztán azok a csodás szemek megállapodnak a számon.

Meg akar csókolni?

Ez a kérdés, kissé felébreszti bennem a kis ördögöt.

Az egóm, arról próbál meggyőzni, hogy talán fel kéne húznom, és itt hagyni. Jó tervnek tűnik, de valahogy a másik énem izgatottá válik, és annak semmi köze a bosszúhoz. Nem értem, hogy éppen mi zajlik le bennem.

Öntudatlanul benedvesítem az ajkaimat, aminek következtében egy kis káromkodás hagyja el a száját. Fejét rázza, és azt gondolnám, ellép mellőlem, de ehelyett hirtelen megragadja az arcomat, és megcsókol.

Mintha lekapcsolnák a lámpát, vagy megállna az idő.

Se nem erős, se nem finom a csók. Olyan... Alexes, már ha létezik ilyen.

Ajkai megmozdulnak az enyéimen, és lassan csókolni kezd, miközben hüvelykujjával végigsimít az arcomon. Mélyről jövő morgás tör fel belőle, ahogy viszonozni kezdem a mozdulatát. Aztán amikor ajkaim szétnyílnak, kap az alkalmon, és nyelvét a számba csúsztatja, én pedig megérzem a hűvös fém érintését a nyelvemen… A forró és hideg érzések egyvelege a számban fantasztikus érzést eredményez. Egyik keze lecsúszik a hátamon, és erősen átkarolja a derekamat. Megfordulok ölelésében, ő pedig ebben a pillanatban elindul, és nekinyom keményen a faház oldalának, aminek következtében apró nyögés szakad fel torkomból. Alex elkapja a csuklóimat, és erősen a fejem fölé tartva összefogja őket, míg szabad kezével a csípőmbe markol. Fenekem a kemény fának nyomódik, homlokom pedig ráncba szalad attól, ahogy finoman az ajkamba harap, aztán az államba, és megtalálja a nyakamat.

Kinyitom a szememet, de valahogy minden olyan ködös, és homályos.

– Alex? – sóhajtok fel, de hangom zihálásba fúl.

Szája ismét megtalálja az enyémet.

– Mm? – mormolja az ajkaimra, de nem is nagyon tudom, hogy csak úgy csinálja, vagy, hogy ez kérdés akar-e lenni.

Aztán amikor elszakad tőlem, és egymás szemébe nézünk, valami megváltozik. Keze ismét megtalálja az arcomat. Ajka duzzadt, szemei pedig már nem vadak, hanem lágyabbak és ködösebbek. Megrázza a fejét, és száját ismét az enyémre szorítja, mintha valamit el akarna űzni a fejéből.

Elengedi a csuklóimat, és egy szempillantás alatt az ölébe kap, aztán nagy puffanással nyom ismét a falnak.

Valaki dörömböl az ajtón, Alex pedig dühösen szakad el tőlem, majd válla felett kiált ki.

– Foglalt, bassza meg!

Nevetés hallatszódik kintről, de mit sem törődve vele, ismét megcsókol. Csípőjét meglendíti, és erősen nekem nyomul a szoknyám alatt.

De hogy mennyire kellemesen teszi ezt...

A tudatom ezer darabra törik, és már azt sem tudom, ki vagyok, és hol, egészen addig, amíg nagy nehezen el nem szakad tőlem, és hirtelen le nem tesz a földre.

A falnak dőlve próbálom visszaszerezni az egyensúlyomat.

Mi a fene történt az előbb?

Alexszet elnézve ő sem tudja, de olyan áthatóan mustrálja az arcom, hogy valami megmoccan bennem. Mintha egy pillanatra megengedné nekem, hogy a tüskés álarca mögé láthassak, de ez amilyen gyorsan jön, olyan hamar el is tűnik.

Gonosz mosolyra húzza a száját.

– Fenét nem akarsz tőlem semmit.

Döbbenten állok előtte.

– Ezért támadtál le?

– Támadtalak? – néz rám meglepetten. – Édesem, úgy nyöszörögtél, mint aki készen áll arra, hogy itt keféljem meg a buli kellős közepén.

Ha lehetséges, még jobban tátva marad a szám.

Igen, igaza van, így viselkedtem, mert kihozta belőlem, de az, ahogy most beszél velem, teljesen sokkol. Láttam, hogy nézett rám, nem hiszem el, hogy az csak amiatt lett volna, mert felizgult. Persze, ez testi vágy volt nagyrészt, de valami volt ott még pluszban. Nem vagyok hülye, láttam ott mást is, mert én is éreztem.

Mégis az a hanyagság, ahogy most figyel, az ellenkezőjét érezteti velem.

Karba tett kezekkel, kihúzott háttal lépek felé, mire kissé megrökönyödik.

Viharfelhők keletkeznek a fejem felett, és hangosan dörrennek meg, ahogy megállok előtte. Felszegi az állát, csak lenéz rám, de valahogy nem tudja azokat meghazudtolni, mivel ismét meglátom bennük azt, amit az imént, és látom azt is, hogy ismét a számat figyeli. Csak ennyi kell neki ahhoz, hogy az a páncél leomoljon.

– Csak nem repetát akarsz? – mosolyodik el.

Mellkasára teszem a kezem, aminek következtében egy pillanatra felcsillannak szemei, de erősen taszítok rajta egyet, így ez tova is száll.

– Baszd meg – sziszegem.

Arca mintha fájdalmasan húzódna össze, amikor meglátja az enyémet, ugyanis, én ezt egyáltalán nem tudom szórakozásnak venni.

Megaláztam magam. Megalázott ő is a stílusával.

Kivágom az ajtót, és nagy léptekkel szelem át az udvart, átfurakodva az emberek között. Többen szólítanak, de senkivel nem foglalkozom, egészen addig, ameddig bele nem botlok Lydia Kenningtone-ba.

– Nocsak, kit sodort erre a szél? – húzza mosolyra a pirosra rúzsozott ajkait. Vörös haja, szögegyenesre van vasalva, és egyik oldalt el van csatolva. Piros bőrdzsekit, és nagyon rövid farmer sortot visel.

– Ne most, Lydia – sóhajtok fel fáradtan.

– Uh, csak nem szexi csávóval kavartál odabent? – néz kíváncsian mögém.

Megfordulok és meglátom Alexet, aki most támolyog ki a faházból. Az arca komor, és fájdalmas. Tekintete egyből megtalál engem, de én hátat fordítok neki.

– Nem láttad Rachelt? – kérdezem Lydiától, de ő csak a tömeget vizslatja.

– Kit?

– Hagyjuk...

Kikerülöm őt is, és ekkor meglátom a barátnőmet egy szőke srác társaságában. Nem tudom, ki lehet, de az biztos, hogy nem a pasija. Talán egy rokon.

Próbálom kitisztítani a fejemet, és elhessegetni a bennem kavargó érzésemet, miközben átszelem a feléjük vezető utat.

– Tinsley – kiált fel a barátnőm, és vigyorogva integet. – Ő itt Sean – mutat a srácra, amikor odaérek.

– Szia – mosolygok rá.

– Blake egyik haverja – folytatja Rach, és felém kacsint.

Kezet nyújtok, amit Sean elfogad.

Még nem igazán tértem magamhoz a faházban történtek miatt, de próbálok udvarias lenni.

– Nagyon örülök – mosolyodik el. – Nos, hogy telik eddig az este? – néz körbe.

Nem is gondolkodom, amikor megszólalok.

– Egy seggfej most dugta le a nyelvét a torkomon – bukik ki belőlem, mire mindketten döbbenten néznek rám.

Rachel szemei szikrát szórnak, és azt üzenik: Beszélnünk kell!

Ezzel ellentétben Sean hangosan felnevet.

– Akkor eddig jól – rázza meg a fejét, és tekintete meglágyul, ahogy rám néz. – Mondjuk, nem hibáztatom azt a seggfejet.

Hát igen.

Ilyen, amikor egy rendes srác bókol, és kedves veled. Egyből képes jobb kedvre deríteni...

Talán még tényleg jól alakul az este.

Alex

Ott ülök a dobozon, és figyelem a káoszt, amit az elmúlt két percben csináltam.

A kellemetlen, viharos érzelmek örvényként kavarognak végig a testemen, és úgy érzem, bármelyik pillanatban képesek lennének arra, hogy összezúzzák a csontjaimat.

Amint Sley kilépett azon az ajtón, egyből belevertem az öklömet a falba, és mindent szétszedtem, amit csak találtam.

Minden feszültségem kiáradt belőlem, és azt hiszem, sikerült kicsit végre lenyugodnom.

Csesszék meg a szüleim!

Csessze meg LA, hogy vissza kell mennem!

Bassza meg, az egész világ!

Amikor végre ráveszem magam arra, hogy kimenjek az emberek közé, az első, akibe belebotlok, az Gabe.

Bűntudat lesz úrrá rajtam.

– Szevasz, minden oké? – néz rám aggódva.

– Gabe, holnap lelépek – jelentem ki, és a hajamba túrok.

Baseball sapkája alól kikandikál a sötét haja, ami kissé eltakarja a szemeit előlem. Nem is baj.

– Oké – bólint rá.

Tudja, hogy nincs értelme kérdezősködnie, úgyse mondok el semmit.

Hadd higgye, hogy a családi szarságok miatt lépek le hamarabb.

Az éjszaka folyamán többször is keresem Sley-t a tekintetemmel, és egyszer meg is találom egy szőke srác társaságában.

Tinsley

Napjainkban

Amikor a szobámba érek, az ajtónak dőlök, és a fejemet, nagyot sóhajtva, nekidöntöm.

Az érzelmek kellemetlen örvényként kavarognak jelenleg a testemben, és nagy erőmbe telik nyugton tartani a lábaimat, legalább arra a pár pillanatra, ameddig észhez térek. Érthetetlen, hogy tud egy perc töredéke, ekkora nagy hasadást képezni az egész belső világodban… Egyik pillanatban minden rendben, aztán pedig minden a feje tetejére áll.

Jesszus…

Még egy mély lélegzetet veszek, és hívom Rachelt. Körbenézek a szobámban, ami most is makulátlan rendben áll, leszámítva azt a három darab ruhát, amit a földön hagytam, mielőtt elmentem volna Lydiához.

Fel is kapkodom őket, miközben várom, hogy Rach felvegye.

– Szevasz, csajszi. Mizujs?

– Alex itt van.

– Mi van?

– Itt van. Nálunk. Megint.

Sóhajt hallok.

– Ez mondjuk várható volt. Hogy viselkedik veled?

– Mintha semmi nem történt volna.

– Aha... Ez is várható volt.

Felegyenesedem.

– Ezzel nem segítesz...

– Te is viselkedj úgy, mint ő. Ha szóba jönne, mond, hogy részeg voltál, és alig emlékszel valamire. Hidd el, erre a válaszra nem fog tudni mit reagálni.

– Inkább nem is mondanék neki semmit, ha nem muszáj.

Egyébként meg kétlem, hogy Alex szóba hozná.

– Majd a napokban úgyis kibukik ez az egész. Nem kerülhetitek végtelenségig a faházas affért.

Bármikor visszagondolok, dühössé válok. Legfőképpen magamra leszek dühös, hogy hagytam, a testem irányítson akkor este.

– Tinsley, nagyon ideges vagy?

Egy pillanatra megállok.

– Ideges, de nem úgy, ahogy gondolod... Kellemetlen egy fedél alatt lenni vele.

– Az a csók jelentett neked valamit, persze, hogy kellemetlen. Mi lenne, ha átmennék?