A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

JM Gulvin: The Long Count

Faber & Faber Ltd, Bloomsbury House, London, 2016

Fordította: Turcsányi Jakab

Könyvterv: Malum Stúdio | Szabó Vince

Copyright © JM Gulvin, 2016

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-490-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Sandy, ezt Johnnak.
1948–2014

Szeretnék nagy köszönetet mondani Robert Kirbynek és Ben Camardinak, akik minden lépésnél a segítségemre voltak.

Ahogy Angus Cargill és mindenki a Faber & Fabernél.

Matthew & Pamela White-nak a támogatásért.

Lányaimnak, Amynek & Chloénak az apák napi üdvözlőkártyákért és San Saba megye térképéért.

És

külön köszönet Kimnek, a feleségemnek, aki mindig mellettem áll.

Első fejezet

SZÉLESRE TÁRVA AZ AJTÓT KILÉPETT AZ ÉJSZAKÁBA. Rövid pillantást vetett balra és jobbra, aztán elindult az árnyékban a búzaföld felé, és eltűnt a vetésben. Nem fújt a szél, nem voltak csillagok az égen, csak füstszínű felhők.

A búzamezőn túl átvágott a vasúti síneken, és a depó fényei felé vette az irányt. Levi’s mellénye izzadságban úszott; a peronon a Coca-Cola-automatára tapadt a tekintete. Senki sem követte, senki nem járt erre, senki nem volt a váróban. Nem látott mást, csak egy fapadot, egy órát az ajtó fölött a falon; nem volt ivókút, ahol a szomját olthatta volna.

Hiába kutatta át a zsebeit, nem talált aprót. Úgy tanulmányozta a kólaautomatát, mintha azt fontolgatná, hogy beleöklözzön-e, aztán a peron vége felé fordult a figyelme, ahonnét reflektorfény vetült a sínekre.

A váróban leült a padra. Nem mozdult. Hallgatta a léptek zaját: lassan közeledett valaki. Figyelte a zseblámpa fényét, amely mögött egy férfi árnyéka rajzolódott ki. Másodpercekre rá belökték az ajtót, és egy pisztolytáska vonta magára a pillantását.

Még akkor is ülve maradt. Látta a zsaru cipőjét, a port a cipő orrán, a nadrág hajtókáját. Végül felemelte a fejét. Sötét, göndör haja, széles mellkasa volt, és erős karok dagasztották a világoskék ing ujját. Jelvény a bal felső zseb fölött. Méregették egymást, egyik sem szólt. A zsaru jobb keze lazán a combja mentén, ő pedig nézte a hosszú ujjakat, a piszkot a körme alatt, a fegyverrel egy szintben.

A zsaru rágógumit őrölt az állkapcsával, és tetőtől talpig végigmérte.

– Mit keresel itt, fiam?

Onnan, ahol ült, láthatta az órát a falon.

– A négy nulla ötöst várom.

– Kissé megizzadtál, mint aki futott, vagy megerőltette magát. Ki vagy? Mi a neved? – A zsaru fújt egyet. – Hajnali kettőkor a vasúti depónál várja a négy nulla ötöst. Szórakozol velem, fiú? Úszol a verítékben, és még a neved sem mondod meg?

– Miszter, én csak várom itt a vonatot.

A zsaru rámeredt, az ujjai rángatóztak a combján.

– Még egyszer megkérdem: mi a neved?

Nem válaszolt, a padlót bámulta. A zsaru előrébb lépett.

– Fiú – mondta –, jobban teszed, ha felelsz a kérdéseimre. Mit keresel itt? Hogy hívnak?

A padlót nézte, aztán lehunyta a szemét.

– Már válaszoltam. Várom a négy nulla ötöst.

– Akkor nyilván van jegyed. Amit meg tudsz mutatni, igaz?

Megrázta a fejét.

– A kalauztól fogom megvenni, amikor felszállok a vonatra. Houstonba. Ahogy a táblán áll.

– És mi van Houstonban? Odavalósi vagy?

Felnézett rá. Bólintott. Megrázta a fejét.

A zsaru a homlokát ráncolta.

– Igen és nem – mondta.

– Tehát ezt válaszolod nekem? – Most hátrafelé tett egy lépést, elállva a nyitott ajtót, amelyen át beszüremlett egy kis éjszakai levegő. Jobb keze az oldalán, a ballal hívogató mozdulatot tett. – Nem tudom, hogy ki vagy, és nem tetszenek a válaszok, amiket a kérdéseimre adsz, ezért bekísérlek az őrsre, ahol majd tovább kérdezünk. – Rántott egyet a fején. – Gyerünk, felállni.

Ő még mindig csak ült ott, és a zsaru még mindig nézte.

– Nem mondom másodszor. – A zsaru a gumibotjáért nyúlt, és kicsúsztatta a tokjából.

Ült még egy másodpercig. Aztán felállt. A zsaru tartotta neki az ajtót, ő meg kilépett a peronra, ahol egy pár lámpától eltekintve teljes volt a sötétség.

Nem láttak egy lelket sem, amíg végigmentek a peronon, és hang sem hallatszott a sínek fémes pengésén kívül. Már majdnem odaértek a kocsihoz, egy négyajtós kék Plymouth-hoz, amelyben fémrács választotta el az első és a hátsó üléseket. A tetőn egy piros lámpa; a fiú a kocsira nézett, aztán vissza. A zsaru szinte felkínálta a fegyvert a pisztolytáskában, miközben az ajtókilincsért nyúlt.

Egy szempillantás alatt kikapta a tokjából a pisztolyt, és fejbe vágta a zsarut. A zsaru térdre esett, vér fröcskölt a behasított koponyájából, megpróbált felállni, megpróbálta használni a gumibotot, de záporoztak rá az ütések. Fölötte állt szétvetett lábbal, mintegy meglovagolva a rendőrt. Aztán bedugta a fegyvert a farmerja derekába, felemelte a leesett gumibotot, és azzal ütötte tovább.

Végül leállt. Verítékben úszott, a haja a szemébe lógott, felegyenesedett, leeresztette a gumibotot az oldala mellett. Sehol senki, egy hang sem hallatszott az álmos kisváros felől. Lenézett a zsarura, aki körül egyre nagyobb tócsába gyűlt a vér a földön. Benézett a kocsiba a nyitott hátsó ajtón, meglátta a sapkát a kormánykerék mellett. Behajolt érte. A fejére tette, pont jó volt rá. Megnézte magát az oldaltükörben.

Beöltözött a zsaru egyenruhájába, és alsóneműben, zokniban hagyta ott. A saját ruháit bedugta egy nagy papírzacskóba, amit a hátsó ülésen talált. A zacskót begyömöszölte az utasülés alá, aztán bemászott a volán mögé, és csak ült ott egy másodpercig, lehajtott fejjel, az ölében összekulcsolt kézzel.

Második fejezet

A SZIKLÁN GUBBASZTÓ QUARRIE LEVETTE AZ INGÉT, és süttette a hátát a nappal. A folyó felszínét borzoló szél sárszínű hullámokat táncoltatott a vízen; egy pillanatra elvonták a figyelmét, mielőtt a fiára vándorolt a tekintete. James keresztbe tett lábbal ült a földön, és a part vonalát tanulmányozó Pioust bámulta, aki szintén levette az ingét – hat láb középsúlyú izom.

Quarrie kőről kőre lépkedve odament hozzá, és együtt figyelték, ahogy egy pisztráng felvetődik a part közelében.

– Pious – mondta Quarrie –, nekünk itt egy ranch méretű halsütésre kell felkészülnünk, és Texasban tilos kézzel halat fogni. Bármilyen lyukat képzelsz is a folyónak erre a partjára, onnan nem foghatjuk ki őket.

Pious az északi partra mutatott.

– Oklahomában nem tilos, John Q., és szerintem az ott már Oklahoma. Tudok egy helyet egy mérfölddel lentebb, ahol negyven éve kisiklott egy vonat. Azon a részen annyi lyuk van, hogy megszámolni sem győzöd, és a laposfejű szereti az olyan helyeket.

– Kisiklott egy vonat? – kapta fel a fejét a földön ülő James.

– Ja. – Pious hátrapillantott. – Egyik éjszaka leszakadt a híd a viharban, de senki nem tudott róla, amíg a vonat le nem szaladt a sínről.

– Meghalt valaki? – Pious hunyorogva nézett Quarrie-re. – Nem mondhatok biztosat, mert nagyon régen történt, de nem valószínű, hogy sokan élték túl.

Quarrie oldalra hajolva kiköpött.

– Pokoli hely az a harcsafogáshoz, Pious. Mert te most egy tömegsírról beszélsz, ha nem tévedek.

Pious lefelé mutatott a folyón a következő kanyarulatig.

– Ha tiszta lelkiismerettel akarsz horgászni ezen a vízen, akkor az a roncs a legjobb hely. Ha szeretnéd elfelejteni néhány órára, hogy ranger vagy, nekem az is jó, mert elég sok alkalmas hely van itt is, ahol vagyunk.

Hármasban gyalogoltak az agyagszínű folyó mentén, amely Texas és Oklahoma határát jelölte, bár az némileg homályos volt, hogy hol ér véget az egyik állam, és hol kezdődik a másik. Egyesek szerint a folyó közepe a határ, mások szerint a déli part. Amíg nem kap rá határozott választ, Quarrie a folyó közepét tekintette annak.

Az emlékezet napján Koreáról beszélgettek Piousszal, és James sokat kérdezett, amire korábban nem volt példa. Quarrie-nek eszébe ötlött, hogy talán most először érti is.

– Pious – szólt a fiú –, honnan ismered azt a helyet?

Pious lenézett a közte és az apja között baktató Jamesre.

– Akkor találtam rá, amikor először jöttem ki ide, Leavenworth után. Te még kisbaba voltál, és csak akkor költöztetek át Idahóból a papáddal. Én Georgiában, még kölyökkoromban tanultam meg kézzel harcsát fogni. Frissen szabadultam a börtönből, és arra gondoltam, milyen jólesne egy kézzel fogott hal, és az az öreg a dutyiban beszélt nekem erről a roncsról.

James összeráncolt homlokkal nézett fel rá.

– És te Leavenworth-ben voltál, miután a papám írt az elnöknek, igaz?

– Igen, a szövetségi börtönben. – Pious a vállára tette a kezét. – A sereg halálbüntetésre ítélt, mert megtagadtam egy parancsot odaát Koreában. Úgy rémlik, hogy erről már beszéltünk neked. A papád meg kórházban feküdt, és volt ráérő ideje. Fogta magát, és írt egy levelet, mire az elnök életfogytiglani kényszermunkára változtatta az ítéletet, és most azon lehetnék. – Futólag Quarrie-re pillantott. – De arra senki sem számított, hogy egy rakat jenki ügyvéd a pártomat fogja, és ők kiderítették, hogy a kormány hivatalosan soha nem állt háborúban Koreával. De már elmeséltük neked ezt a sztorit, igaz? – Igen – mondta James. – De szívesen meghallgatom újra. Ez azt jelentette, hogy békeidő volt, ugye, mivel az elnök nem jelentette be, hogy háborúban állunk?

– Igen, gyakorlatilag ezt jelentette. És azt is jelentette, hogy csak öt évet tudtak rám sózni azért, mert közöltem egy tiszttel, hogy nem vagyok hajlandó egy csapat katonát, akit most hoztam vissza épségben, a biztos halálba vezetni.

– Mert a kínaiak folyamatosan lőttek?

– Igen, James, azért.

– De mégis a börtönbe küldtek?

– Igen, sajnos. Nem számított, hogy olyan tűz alatt voltunk, ahol nem volt más választás, mint visszavonulni. Az is tény, hogy fekete vagyok, és akkoriban sokan voltak a seregben, akik úgy gondolták, hogy a feketéknek nincs bátorságuk harcolni. A százados meghalt, ahogy a hadnagy is. Én voltam soron döntést hozni, és lehoztam az embereket a hegyről. A parancsnok meg sem akart hallgatni, közölte, hogy gyáva vagyok, és azonnal vissza kell vinnem oda az embereket. – Gesztikulált és grimaszolt. – Megmondtam neki, hogy nem teszem, és ha kell neki az a hegy, akkor fogjon fegyvert maga.

Elérték a folyó kanyarulatát, és Quarrie megszemlélte az oklahomai partot sűrűn benövő fákat. Ezen az oldalon ritkábbak voltak a fák, cserjés húzódott felfelé, ahol már perjefű nőtt és csörgőkígyók fészkeltek. A túlparton dúsabb volt a növényzet, a fák ágai a víz fölé lógtak, és gyökérfonatok türemkedtek ki az iszapból.

A Vörös folyó – kanyonokon furakszik át, amelyek keresztülszabdalják Texast és Oklahomát, hosszú mérföldeken át kanyarog sekély medrében, mielőtt újabb, rövid határt képez Arkansasszal. Ahogy megkerülték az utolsó kanyart, már meg is látták az első vasúti kocsit, amely mintegy figyelmeztetően állt ki a vízből. A rozsdás fémdarabok olyan öregnek tűntek, akár maga a folyó, és Quarrie azon tűnődött, vajon nem sokkal több telt-e el annál a negyven évnél, amiről Pious beszélt. Az oklahomai parton szétszórva oldalfalak, tetőzet maradványai, egy kerék darabja, minden okkersárga árnyalatú, akár a víz.

Éles vasrudak nyúltak felfelé a felszín alatt, kötőelemek hevertek szabadon, amelyekkel egykor megerősítették a kocsikat, és nem maradt belőlük más, csak az acél. Ennyi maradt a vonatból: fél tucat kocsi darabokban, szanaszét szóródva a parton és beékelődve a nyárfák közé. A híd semmivé lett.

A part mentén a roncs további maradványai nyúltak le a víz alá, és lehetetlen volt megállapítani, mennyi fém rejtőzik még a felszín alatt.

– Fiam – mondta Quarrie Jamesnek –, most, hogy itt vagyunk, nem biztos, hogy ez az a hely, ahol meg kéne tanulnod a harcsafogást. Az a sok roncs mindenfelé… Látod, hová kerültünk?

A fiú fájdalmas arckifejezéssel nézett fel rá.

– Tudod, mit? – Pioust is fontolóba ejtette az éles vasak útvesztője. – Igaza van a papádnak. Jó ideje nem halásztam már itt, és nyilván elfelejtettem, hogy néz ki valójában a roncs. Nagyon éles vasak vannak itt, és nem hagyhatom, hogy megvágd magad.

– Ezt én sem engedem. Mondok valamit. – Quarrie a fia vállára tette a kezét. – Először ellenőrizzük a dolgot Piousszal, és ha biztonságos, te is átúszhatsz, de addig nem, amíg nem szólok, rendben? Azt szeretném, ha addig megülnél itt a parton, és ha kígyókat látsz a vízben, akkor azonnal kiálts.

James nem szólt semmit. Az iszapba fúrta a lábujjait, és lesütötte a szemét, miközben az apja végigsimított a haján.

Quarrie és Pious egy szál farmerben belegázolt a hűvös vízbe.

– Hmm, ez jólesik – mormolta Pious. – Május vége, az emlékezet napja van, John Q., és olyan, mintha július lenne.

Tovább gázoltak együtt a folyó közepe felé.

– Oké, pajtás – mondta Quarrie –, most már az oklahomai oldalon vagyunk, innentől legális, de kezd veszélyessé is válni.

– Igen. – Piousnak már a melléig ért a víz, és nagyon lassan mozgott, vízcseppek tapadtak meg a rövidre nyírt haján. – Te csak mindig gyere utánam, oké? Meglátjuk, emlékszem-e, hol a legveszélyesebb, és hol vannak a legjobb lyukak.

A mögötte nyomuló Quarrie beleütközött a vasúti kocsik maradványának első darabjába, és érezte, ahogy az érdes fém végigsúrolja a lábát. Halkan szitkozódott, miközben Pious megkerült egy másik roncsdarabot, amelyen egy jókora vízipók őrködött.

– Fél szemmel figyelj a kígyókra is – mondta Quarrie. – Szerintem vannak itt rezes fejűek és vattaszájúak is.

– Igen, mindkettő van, és annyi szent, hogy nem akarunk kígyómarást, pláne itt.

Már bent jártak a roncsok között, minden oldalról körülvették őket a vasúti kocsik maradványai, az egymásba gabalyodott vasdarabok, részben a víz felett, részben alatta.

– Pious – mondta az állig elmerülő Quarrie –, ajánlom, hogy legyenek itt méretes laposfejűek, mert esküszöm, ez rosszabb, mint rákhálóba akadni.

– Abbahagynád a siránkozást? Tudom, mit csinálok. – A roncsdarabokat kerülgető Pious visszanézett. – Majd szólok, ha megtaláltuk, amit keresünk. Te csak gyere utánam.

– Mégis, mekkorák ezek a laposfejűek? – kérdezte Quarrie.

– Gondolod, hogy idehoztalak volna néhány sneciért? A legnagyobb, amit fogtam, ötvenkilenc font hét unciát nyomott, és sok ilyen van még itt.

Már közel jártak az oklahomai parthoz, a fák áttörő gyökerei között, és Quarrie a lábujjaival tapogatta ki az utat. Ahogy lépett egyet balra, egy nagy üreget érzékelt; megállt ott, ahol volt, óvatosan méricskélve a lábával az üreg száját, vigyázva, nehogy megvágja a lábujját egy éles vas. Figyelte, hogy észlel-e bármilyen vibrálást a folyómederben, ami egy laposfejű farkának mozgását jelezné.

– Pious – mondta –, azt hiszem, van itt valami. Egy lyuk mindenképp. Nem akarod megnézni, hol jön ki?

Pious odaúszott hozzá; közel a parthoz még mindig a belógó ágak között volt, ahol összetorlódtak a roncs kisebb darabjai. Eltartott néhány másodpercig, mire megtalálta az üreg másik végét, és az álláig ellepte a víz, ahogy szembekerült az áramlással.

– John Q. – válaszolta –, szerintem pont itt van a bejárata, ahol most állok. Te a kijáratánál lehetsz, észlelsz bármilyen mozgást?

– Nem. Ha odabent van, akkor tudja, hogy nem szabad mozgatnia a farkát. Akarod, hogy lebukjak és megnézzem?

– Nem, uram, ez az én dolgom. Te maradj ott, ahol vagy.

Három méterre álltak egymástól, a harcsa ürege párhuzamosan futott a parttal.

– Most vigyázz – mondta Quarrie. – Nehogy belegabalyodj a gyökerekbe vagy megbotolj egy fémdarabban.

– Tudom, szóval ne kezdd el a hosszú számolást, azt várva, hogy mikor kérek segítséget tőled, oké?

– Hosszú számolást? – kérdezett vissza Quarrie.

– Halfogó kifejezés Georgiából. Van a hosszú és van a rövid számolás, attól függően, hogy meddig kell kitartanod. Nekem a hosszú száztizenöt másodperc, mert addig tudom visszatartani a lélegzetem. A rövid negyvenöt körüli, és az ilyen vízben, ha addig nem jövök fel, jobban teszed, ha lejössz értem. – Azzal Pious lebukott, és eltűnt a víz alatt.

Lemerülve előrenyújtott kézzel kitapogatta az ujjaival az üreg száját. Felkavart iszap szállt fel a folyómederből, zavarossá téve a vizet, így alig tudta megkülönböztetni az egymásba fonódó gyökereket a rozsdás acél szilánkjaitól. Valamivel előbbre hatolva odatette a kezét, ahol az imént a lába volt, és munkába vette az üreg száját. Bedugta az öklét, de nem akadt harcsára, majd a szemét meresztve próbált meg kivenni valamit a zavaros vízben. Nem észlelte harcsabajusz lebegését a hullámzásban, de mozgott ott valami, csak azt nem tudta, hogy mi lehet az. Egy elsárgult fehér folt; kicsit közelebb araszolva ott bukdácsolt az orra előtt.

Quarrie elszámolt negyvenkettőig, és már le akart merülni, amikor pezsegni kezdett a víz, és csapkodva, levegő után kapkodva felszínre bukkant a barátja. Nem volt nála hal, és űzött volt a tekintete. Kellett neki egy másodperc, hogy visszanyerje a lélegzetét; mellkasig állt a vízben, és erősen zihált. Nem szólt semmit. Csak nézett Quarrie-re, és Quarrie visszanézett rá.

– Mi van, pajtás? Nyeltél egy kis folyóvizet?

– Igen. És tényleg egy sír van odalent.

Quarrie lebukott, és arra vette az irányt, amerre az előbb Pious. Megtalálta az üreg száját, és amikor belesett a homályba, majd’ kiugrott a szíve. Fehér és dudoros, egy emberi koponya; üres szemgödrök bámultak vissza rá, mintha az üreget őriznék.

Csak annyi telt tőle, hogy ne nyeljen vizet, és látta, hogy nemcsak a koponya van meg, hanem néhány csigolya is. A nyak egy ponton még összeköttetésben állt talán a kulcscsont egy darabjával. Gyerek, a koponya és a kulcscsont méretéből tudta, hogy egy gyerek fulladt meg itt, aki nem sokkal lehetett idősebb, mint James.

Egy gyászos pillanatig csak taposta a vizet, aztán benyúlt, hogy összeszedje a csontokat, de akkor eszébe jutott a fia, aki a déli parton várja. Ott hagyta a csontokat, ahol voltak, és a felszínre bukkant. Ugyanabban a pillanatban néztek egymásra Piousszal.

– Láttad? – kérdezte Pious.

– Láttam. Akárki volt is, szerintem azóta van itt, hogy kisiklott a vonat. Bejelentem, amikor hazaértünk. – Arrafelé bökött a fejével, ahol James kacsázott a vízen, tizenöt méterre tőlük, a túlsó parton. – Nem szeretném, ha tudna róla. Majd én elmondom neki, ha jónak látom, rendben?

– Ahogy akarod, John Q. De a halak… az emberek számítanak rá, hogy laposfejűekkel érkezünk haza.

– Tudom. De itt végeztünk, pajtás. A texasi parton fogunk horgászni.

Harmadik fejezet

HAJNAL VOLT, ÉS AZ ÁLLAMHATÁR FELÉ HAJTOTT Winfield City járőrkocsijával. Eddig rá sem hederített senki, ideértve a seriffhelyettest, aki elhúzott mellette az országúton, és épp csak odaintett neki. Meglátott egy táblát HENRY’S DINER felirattal, és lassított. Betérve a parkolóba megállt egy öreg deszkabódé előtt, ami alacsony cölöpökre épült. Kiszállt a kocsiból, megfeszítette a vállát, és áthelyezte a Colt súlyát a csípőjén. Vetett egy pillantást a másik három járműre a parkolóban: egy régi Ford pickup, egy Lincoln és egy Buick szedán. Megigazítva a sapkáját átvágott a poros térségen, felment a lépcsőn és benyitott. Felült egy forgószékre a pultnál, kávét ivott, belapátolt egy rántottát, és közben szemmel tartotta a fél tucat vendéget az asztaloknál, meg a szakácsot az ablaknyíláson át. A pincérnő talpraesett volt, jött-ment a pultnál a kávéskannával; amint letette a kiürült csészét, máris ott termett, és újratöltötte. Csendben figyelte a többi vendéget: két öreg kezeslábasban, egy középkorú házaspár és egy harminc körüli fickó ingben, nyakkendőben, aki egy tányér sonkás tojással volt elfoglalva. Megivott egy kólát a kávéja mellé, és amikor végzett az evéssel, elővett egy csomag Lucky Strikest. A magas széken ülve figyelemmel kísérte, ahogy a férfi letesz néhány bankjegyet az asztalra, majd kilép a bokszból. Az ablakon át látta, ahogy begombolja a zakóját, miközben átvág a parkolón. Kivett pár dollárt a pénzcsipeszből, amelyet a zsarutól lopott az állomáson, letette a pultra, és figyelte, ahogy a Buick elhúz.

Követte a kocsit az országúton, közben elhajtott egy tábla mellett, amely egy Henry Bányatava elnevezésű szabad strandot jelzett egy mérföldnyire. A Buick sofőrje nyilván nem nézett bele a visszapillantó tükörbe, mert simán meg tudta közelíteni. Bekapcsolta a villogót a tetőn, és keresni kezdte a sziréna kapcsolóját a műszerfalon.

Perceken belül rátapadt a Buickra, aztán lemaradt, amikor a sofőr ötven méterre a szabad strandhoz vezető földúttól letért egy mellékútra. Beállt mögé a rendőrautóval, levette a gyújtást, de ülve maradt. A zsaru pisztolytáskája rajta volt, mellette pedig ott állt a tartójában egy pumpás sörétes puska. Kiszállás közben látta, hogy a Buickban ülő férfi a visszapillantó tükörbe bámul.

A sofőrülésnél le volt tekerve az ablak, és a pasas két kézzel markolta a kormánykereket. Idegesen ugrált a tekintete, erősen izzadt a homloka, mintha be lenne állva.

– Minden rendben, biztos úr?

– Jobban ügyelhetett volna a sebességre.

A férfi nyelve végigsiklott az ajkán, és nem tudta levenni a szemét a puskáról.

– Olyan gyorsan hajtottam? Elnézést kérek. A rádiót hallgattam, és nem is figyeltem.

Eltávolodva a rendőrautótól áttette a puskát a másik vállára.

– Kiszállna a kocsiból? Azt kérem, hogy üljön be hátul a járőrkocsiba, amíg ellenőrzöm a jogosítványát és a forgalmiját.

A férfi még mindig nem mozdult a helyéről, körözött az ujjaival a volánon.

– Tessék a forgalmi. A kocsi nem az én nevemen van. A cégé, ahol dolgozom.

Ellépve az ajtótól intett a sofőrnek, hogy szálljon ki.

– Semmi gond. Csak üljön be hátra a kocsimba egy percre, és biztos, hogy minden rendben lesz.

A férfi tette, amit mondtak neki, megindult előtte a rendőrautóhoz, és várta, hogy kinyissa neki a hátsó ajtót. Beült, és ahogy rácsukódott az ajtó, fogoly volt, bezárták, és nem mehetett sehová. Visszatérve a Buickhoz kivette az indítókulcsot, és zsebre vágta.

Visszaült a rendőrautóba, indított, és figyelte, ahogy kifut a vér a fiatal férfi arcából. Ült a fémrács mögött, a kezét maga alá dugva, és nem szólt semmit, bár nagyokat nyelt, amikor ráhajtottak az országútra, és megtették azt az ötven métert a szabad strandot jelölő tábláig.

Még száz métert mentek tovább a földúton, ami egy rövid emelkedő után levezetett egy vízmosásba, ahol természetes tó töltötte ki a kis völgyet. Legurult a járőrkocsival a partra, aztán behúzta a kéziféket. A puskáért nyúlva megfordult az ülésen.

– Uram – mondta –, arra fogom kérni, hogy szálljon ki a kocsiból.

– Miért? Mi ez az egész? – hebegte a férfi. – Mit keresünk itt? Nem értem. Ha büntetőcédulát akar írni, ahhoz miért kellett idejönnünk?

– Uram, csak szálljon ki a kocsiból.

Állt a csípőjén kitámasztott puskával, és megkérte a férfit, hogy vegye le a zakóját, és dobja le a hátsó ülésre. De először még kivetette vele a tárcáját, a csekkfüzetét és a jogosítványát. A rendőrautó mögé kerülve kinyitotta a csomagtartót.

– Igen – mondta, amikor belenézett. – Úgy saccolom, hogy elég lesz a hely.

– Mire lesz elég? – kérdezte remegve a fiatal férfi.

– Fogadtunk a fiúkkal az őrsön, hogy be tudunk-e tenni valakit a csomagtartóba a felszerelés mellé. – Az útelterelő bójákra mutatott. – Tudja, egy mozgalmasabb éjszakán nem fér be minden gyanúsított a hátsó ülésre. Lekötelezne, uram, ha megtenné.

A férfi csak bámult.

– Viccel? Azt akarja, hogy másszak be a csomagtartóba?

– Maga átlagos testalkatú, mennyi lehet a súlya, úgy hetvenöt kiló? – Bedugott egy töltényt a tárba, és a férfi gyomrának szegezte a puskát. – Gyerünk, tegye, amit mondok.

A férfi már hevesen reszketett, de szót fogadott, átmászott a sárhányón, és összekuporodott a rendőrautó csomagtartójában.

– Feküdjön az oldalára.

– Mi?

– Mint egy csecsemő. Gömbölyödjön össze.

A férfi lefeküdt és felnézett.

– Jó lesz – bólintott rá. – Ez igazán rendes magától. – Rácsukva a csomagtartót az utasülés ajtajához került, és kirázta a saját ruháit a papírzacskóból.

Miközben levette az egyenruhát, és visszaöltözött a saját pólójába meg a farmerébe, hallotta, hogy a férfi dörömböl a csomagtartó fedelén. Belebújt a Levi’s mellénybe, aztán zsebre tette a férfi tárcáját és csekkfüzetét. A vezetői engedélye szerint Kellynek hívták, és a Buick egy Mission Farm Supplies nevű cég tulajdona. A tárcában harminchat dollár volt készpénzben, a füzetben fél tucat csekk.

Megtartotta a pisztolyt, de a táskát nem, azt ott hagyta az egyenruha mellett az utasülésen. Fogta a puskát és a plusz töltényeket, majd üresbe tette a sebváltót. Kiengedve a kéziféket hátralépett, és figyelte, ahogy a kocsi gurulni kezd.

Negyedik fejezet

AMIKOR QUARRIE AZNAP ESTE ELALUDT, csak azokat a kőmosott, vak szemeket látta maga előtt. Amikor hajnalban felébredt, megint csak azokat látta, még akkor is, amíg megitta odakint a reggeli kávéját.

Kilöttyintve a zaccot a csészéből visszament a konyhába, ahol már az asztalnál találta a pizsamás Jamest; éppen müzlit szórt ki a dobozból. Quarrie kivette a tejet a hűtőből, és beleborzolt a fiú hajába.

Megszólalt a telefon a falon, és Quarrie felvette.

– Van Hanigan vagyok, John Q.

– Százados, mi a helyzet?

– Volna egy munka Marion megyében.

– Marion megyében? Viccel? Az már túl van az államhatáron.

– Tudom. De valaki beszólt Austinba, és hozzám futott be a hívás. Winfield városban félig agyonvertek egy zsarut, és az a helyzet, hogy pillanatnyilag nincs ott senkink, a mostani tiltakozások miatt. A központban azt mondták, hogy mindenkit, aki él és mozog, Houstonba kell küldeni, mert nagyon beindultak azok az egyetemista srácok. A behívók meg ez az egész… senki nem akar már a hazájáért harcolni. Na mindegy. Az elkövető a saját gumibotjával intézte el a zsarut, aztán ellopta az egyenruháját és a kocsiját. A legvalószínűbb, hogy már elhagyta a megyét, és mostanra Louisianában lehet.

Quarrie szűk Levi’s farmert és nyers színű csizmát viselt, amelynek sem a szárán, sem az orrán nem volt díszítés. Világéletében az egyszerű csizmákat szerette, és ha nem talált ilyet a boltban, inkább fizetett a csináltatásért. A kalapja a konyhaajtóra volt felakasztva a derékszíj és a pisztolyok mellett. Egy pár három-öt-hetes ezüst Ruger Blackhawk, polírozottfa markolattal. Becsúsztatta őket a tokba, és rászánt egy percet, hogy ellenőrizze a töltényűrt.

– James – mondta a fiának –, sajnálom, kispajtás, de a százados telefonált. Keletre kell mennem egy kis időre.

A fiú müzlivel teli szájjal válaszolt.

– Mikor jössz vissza?

– Még nem tudom. De nem ma este lesz. Talán holnap vagy holnapután.

James lehajtott fejjel bólintott.

– Oké, apa. Nekem suli van.

– Igen. Eunice majd elvisz a buszmegállóba, és Nolo vagy valaki más ott lesz érted, amikor hazaérkezel.

A mezítlábas, pizsamás James kikísérte az apját. Quarrie kezében a „túlélő” táska, a pisztolyok a csípőjére szíjazva. A fia kinyitotta a Riviera vezetőülésének az ajtaját, előrehajtotta az ülést, és Quarrie bedobta hátulra a táskát. James lehajtva a napellenzőt kivette az apja Ray Ban szemüvegét. Kissé kitekeredett nyakkal tanulmányozta az anyja fotóját, amelyről nem is tudta eddig, hogy ott tartja az apja, ahol a napszemüvegét. A szőke hajú, kék szemű nő egy korláton ült és mosolygott.

– Ez Idahóban készült, ugye? – kérdezte a fiú. – Ez a kép anyuról.

Quarrie a napszemüveget törölgette a nyakkendőjével.

– Igen, ott.

– Tudom, hogy nem ismertem, de mindennap gondolok rá.

– Jól teszed, fiam. Örülne neki – mondta az apja. – Nem számít, hogy nem ismerted. Ez semmit sem változtat azon, hogy az ő fia vagy. Sok mindenben hasonlítasz rá. Hasonlóak az ösztöneitek, különösen, ha a lovakról van szó. Tudom, hogy büszke lenne rád.

A fiú bepárásodott szemmel lépett hátra a kocsitól, miközben Quarrie becsusszant a vezetőülésre.

– Apa – mondta –, jó ideje nem voltunk már a háznál. Amikor vége az iskolának, nem mehetnénk fel oda?

– Dehogynem. Már el is terveztettem vele. – Quarrie mosolyogva a konyhaajtó felé bökött az állával. – Most menj be, és készülj el. Nehogy elkéss miattam, aztán mindketten kikapjunk Miss Munrótól. – Becsapta a kocsiajtót, és letekerte az ablakot. – És maradj az osztályban, hallod? Nehogy megint a földön fekve figyeld a hangyák vonulását, ahelyett hogy matekot tanulnál.

Azzal elfordította a kulcsot, és a Wildcat 425 elégedett dübörgéssel életre kelt. Egy másodpercig még ült ott, és figyelte, ahogy James felmegy a lépcsőn, és benyit a szúnyoghálós ajtón. Kirázva egy Camelt a csomagból Quarrie megütögette a cigaretta végét a hüvelykujja tövén, még egyszer rápillantott a felesége képére, aztán visszahajtotta a napellenzőt. Túráztatta még kicsit a motort, majd sebességbe kapcsolva kitolatott a kocsival, megfordult, és ráhajtott az országútra vezető három mérföldes földútra.

A Cabellsben magához vett némi kávét, aztán keletnek vette az irányt a 82-esen, villogtatva a hűtőrács alatti lámpával. Hosszú út volt, és nem egészen értette, hogyan lehetett ő az egyetlen elérhető ranger, bár az is igaz, hogy mindössze hatvanhatan voltak az egész államban. Az egymást érő háborúellenes tüntetések miatt egy ideig emberszűkében lesznek.

Már Fannin megyében járt, Shermanen túl, és Paris, Texas felé tartott, amikor bejött egy hívás.

– Központ hívja bármelyik járőrkocsit a 82-es úton.

Quarrie várta, hogy ki jelentkezik be.

– Központ hívja bármelyik seriffhelyettest. Veszi valaki? Jelentkezz!

Még mindig nem érkezett válasz.

– Bejelentést kaptunk egy házból Monkstowntól délre – folytatta a diszpécser. – Feltételezhető betörés. Veszi valaki? Jelentkezz!

A megadott helyszín a Caddo Grasslanden volt, tíz mérföldre északnak onnan, ahol most Quarrie hajtott. Kicsit magasabbra állítva a hangerőt a rádión várta, hogy bejelentkezzen egy seriffhelyettes.

– Veszi valaki? – hallatszott a diszpécser hangja. – 82-es út, van ott valaki egyáltalán?

Quarrie a fejét csóválva leakasztotta az adóvevőt.

– Vétel, itt a zéró-hatos rangeregység.

– Ranger? – kérdezte a diszpécser. – Én egy seriffhelyettest keresek. Hogy lehet, hogy maga az egyetlen, aki jelentkezik?

– Nem tudom. De itt vagyok rögtön délre Monkstowntól, úgyhogy mondja, miről van szó.

– Nézze, ez megyei ügy. Nem akarom magukra lőcsölni… van épp elég dolguk. Az a helyzet, hogy bejelentést kaptunk egy kertésztől, de lehet, hogy semmi komoly.

– Az bizony lehet, de az is lehet, hogy mégis az. Itt vagyok a helyszínen, ezért csak mondja.

– Hát, uram, ez a kertész, aki Gonzalezként mutatkozott be, elmondta, hogy egy háznál dolgozik a tó mellett. És amikor szokás szerint megjelent, hogy lenyírja a füvet, tárva-nyitva találta az ajtót, színét sem látta a tulajdonosnak, és senki sem válaszolt, amikor beszólt. Ez persze nem sokat jelent, de elég kieső hely az ott, és a nyitva hagyott ajtó miatt az öregnek nem tetszik a dolog. Azt mondja, bűzlik valami.

– Mi bűzlik? Úgy érti, hogy valami a házban?

– Igen, úgy. Az mondja, hogy bűzlik valami, és nagyon nem tetszik neki.

– Benézett?

– Erről nem beszélt. Csak annyit mondott, hogy a kocsik bent állnak a garázsban, a tulajdonos nem mutatkozott, és tárva-nyitva az ajtó. Úgy néz ki, van egy telefon a garázsban, és azon szólt be.

– Oké, vettem. Csak néhány mérföldre vagyok onnan. Hogy találok oda?

A diszpécser elmagyarázta, hogy a ház magában áll egy földút végén, nem messze a tótól. Quarrie visszaakasztotta az adóvevőt, bekapcsolta a szirénát, és beletaposott a gázba.

Északnak hajtva megtalálta az utat; a felhők mintha felhorzsolták volna az eget. Síkföld volt, disznóparajjal, búzafűvel, és úgy verte vissza a fényt, akár a tenger, amíg el nem nyelték az utat a fák sorai. Forró és fülledt volt az idő, de végre enyhül a szárazság, és az előrejelzés szerint vihar készül. A felhők súlyából ítélve hamarosan lecsap.

Már mélyen bent járt a fák között, amikor végül meglátott egy postaládát az út szélén. A Bowen név állt rajta. Onnan kezdődött a kavicsos behajtó. És már meg is pillantotta a kertészt, egy öreg hispanót, egy bikaorrú Chevy ajtajának támaszkodott; a szerszámai fenn voltak a platón. Quarrie elnézett mögötte a ház felé. Sárga téglából épült, egyszintes, sátortetős, különálló garázzsal ugyanolyan színű téglából. A nyitott garázsajtón túl két jármű parkolt egymás mellett. Megállva a kertész kisteherautója mellett Quarrie a kalapjáért nyúlt.

– Hogysmint? – kérdezte kiszállva. – Maga hívta az előbb a seriffet?

Az öreg bólintott.

– Quarrie vagyok. Texas ranger. Mi történt?

Gonzalez végigmérte, majd a ház felé bökött a fejével.

– Nyitva van a konyhaajtó.

– Igen, ezt mondták nekem is.

– Sosem fordul elő – csóválta a fejét Gonzalez. – Mr. Bowen soha nem hagyja nyitva az ajtókat. Már három éve dolgozom itt, és nem megy el úgy sehová, hogy be ne zárná a házat.

Quarrie a garázsban parkoló kocsi és pickup felé bökött.

– Biztos benne, hogy nincs itt valahol? A járművek a garázsban, ő meg lement a tóhoz.

– Nem. – Gonzalez most is a fejét rázta. – Nincs itt. Tudom, hogy nincs itt. Senki nem válaszolt, amikor beszóltam, nyitva az ajtó, és az a szag is. – Elfintorította az orrát, mintha nyomatékosítani akarná a közlést. – Ismerem Señor Bowent. Nem menne el úgy, hogy nyitva hagyja az ajtót. Nem az az ember.

Quarrie elindult a ház felé.

– Rendben – mondta. – Körülnézek. Maradjon ott, ahol van, és ne jöjjön be a házba, amíg nem hívom.

Átvágva a behajtón felment a néhány lépcsőfokon a kövezett tornácra, és körbejárta az épületet. A szúnyoghálós ajtó becsapódott, de mögötte nyitva állt a konyhaajtó. Első ránézésre nem tűnt úgy, hogy felfeszítették, de Quarrie beakasztva a mutatóujját megtolta a szúnyoghálós ajtót, hogy közelebbről is megvizsgálja. A zár érintetlen volt: sem faszilánkok, sem lepattogzott festék. Látta, hogy a konyha kőpadlós, a munkalapok gránitból készültek. Nem voltak kivehető nyomok a padlón, de megütötte az orrát az égett kávé szaga, és azon tűnődött, vajon erre a szagra utalt-e az öreg.

– Mr. Bowen – szólt be. – Idebent van, uram? Van itthon valaki?

Semmi válasz. Nem hallott mást, csak a hűtő zúgását. Még egy pillantást vetve a konyhára, felfedezett egy régi típusú zománcozott tűzhelyet, amely gázpalackról működött. Egy szem csésze és csészealj állt felfordítva az edényszárítón egy szépen összehajtott konyharuha mellett.

A konyhából nyílt a nappali, ahonnét valamilyen nedves forróságot érzett. És meglátta a láng fényét a folyami kőből rakott kandallóban, amelyben műfahasábok égtek a drót védőháló mögött.

– Mr. Bowen? – szólította újra. – Uram, Quarrie vagyok, Texas ranger. Jól van?

Senki sem válaszolt. Körülnézett a szobában. Egy Chesterfield stílusú bőrkanapé a garnitúrához tartozó két fotellel, köztük egy dohányzóasztal. Mögötte egy zöld posztós, kerek kártyaasztal. Beépített bársarok egy pár bárszékkel és a falra szerelt hűtővel. Huszonhat colos Admiral színes tévé foglalta el az egyik sarkot a távirányító dobozával a tetején.

Festmények lógtak a falon, vadnyugati tájképek Russelltől vagy talán valaki mástól az ő modorában. A kandallópárkányon egyetlen hússzor huszonöt centiméteres fotográfia: egy férfi és egy nő két sötét hajú fiúval.

Most egy másik szag ütötte meg az orrát, émelyítően édes, kissé nehéz odőr: Quarrie ismerte ezt a szagot, és tudta, hogy nem a kannába beleégett kávé.

Tanulmányozta pár másodpercig a fényképet, anélkül hogy hozzáért volna, aztán még egyszer megfordult. A túlsó fal végig üveg volt, a tornácra nyíló tolóajtókból állt. Odakint barbecue-berendezés, nádfonatot utánzó, de valójában acél karosszékekkel egy üvegtetejű asztal körül, míg magát a sütőt a téglafalba építették.

A kandallótól balra boltíves átjáró vezetett egy tágas folyosóra, ahonnét különböző tölgyfa ajtók nyíltak; mindegyik csukva volt. A folyosó végén egy osztott táblás ablak nézett ugyanoda, mint a nappali üvegfala, és ez beengedett ugyan némi természetes fényt, a folyosó mégis félhomályos volt. Az ablaktól indult az alagsorba vezető lépcső, és itt már sokkal erősebb volt a szag.

Quarrie kikapcsolta a jobb oldali pisztolytáskát, és elindult a folyosón a lépcső felé. Kinyitotta az első ajtót, és egy másik, kisebb nappalit talált mögötte egy kanapéval és egy tévével, bár ez fekete-fehér volt. Két további ajtó egyszemélyes hálókra nyílt, mindkettő puritán és funkcionális, nem keltettek semmilyen otthonosságérzetet. Katonásak voltak, és kissé a saját faházára emlékeztették a Feeley-ranchen, ahonnét hiányzott egy nő keze nyoma. Az utolsó ajtó volt a fő háló, királyi méretű ággyal, feszesre húzott lepedőkkel és frissen vasalt párnacihákkal.

A lépcső tetején még rosszabb lett a szag. Hideg csapta meg odalentről. Tenyerével a pisztoly agyán Quarrie elindult lefelé.

– Mr Bowen? – szólt le. – Ott van, uram? Quarrie vagyok. Texas ranger.

Senki nem válaszolt. Már a lépcső alján állt, egy hosszú, keskeny folyosón, amelynek a végén egyetlen ajtó nyílt. Az ajtó csukva volt, és Quarrie maradt, ahol volt, hallgatózni. Nem hallott semmit, bár nem is számított rá, és elindult az ajtó felé. Odaérve még erősebb lett a szag.

Megnyitva az ajtót tölgyfa deszkás padlót látott, és tölgyfa burkolatot a legközelebbi falon. Sok könyvespolcot tele könyvekkel, és ahol nem voltak könyvek, ott néhány fotográfiát helyeztek el. A polcokon túl egy üvegajtós fegyverszekrény, beépítve a falburkolatba. Beljebb lépve egy íróasztalt látott a sarokban, amelyet eddig eltakart a nyitott ajtó. Egy férfi ült az asztalnál. Kissé oldalra görnyedt, lekókadó fejjel; mindkét keze maga előtt, az egyik ökölbe szorítva, a másikban fegyvert tartott.

Ötödik fejezet

NEM MOZDULT. NEM SZÓLALT MEG. Az erős szag pontosan onnan jött, ahol a férfi ült. Quarrie közelebb lépve látta, hogy a szemgolyók beestek a szemüregbe, a tekintete üres, mint azé a koponyáé, amelyet a folyómederben találtak. Ötvenesnek becsülte; a haja olyan rövidre nyírva, hogy csak sörtének tűnt a fejbőrön. Az áll megereszkedett, és rászáradt vér csíkja indult ki a halántékából, ahol egy kicsi, kerek lyuk látszott. A markában tartott automata egy .22-es lehetett, és mivel nem volt kimeneti nyílás, a golyó az agyában állhatott meg. Ám jobban megnézve Quarrie horzsolásokhoz hasonló bíborlila elszíneződéseket észlelt a bőrön, közvetlenül a kulcscsont felett.

A halott férfitól eltekintve semmi rendellenes nem volt a helyiségben, nem volt jele verekedésnek, küzdelemnek vagy annak, hogy bárki más itt járt volna. Minden helyénvalónak tűnt. Quarrie nem látott egyértelmű nyomokat a padlódeszkákon. Csak egy pacát az asztal közepén, amelyet az ott heverő arany töltőtoll ejthetett. A halott ember kezétől jobbra egy irattartószerű drótkosár, üresen.

Közelebbről is megvizsgálva a golyó ütötte lyukat, felfedezte a fekete lőpor szétszórt, fekete tűpettyeit a bőrön. A halott tekintete egy pontra fixálódott; úgy tűnt, mintha a sarokban figyelne valamit, amit nem tud mire vélni.

A folyosóról hallatszó léptek zaja törte meg a csendet, nehéz és súlyos lépteké; egy árnyék töltötte be az ajtónyílást. Quarrie megfordultában pisztolyt rántott.

– Jézusom, ne! Várjon már, zsaru vagyok! – A seriffhelyettesen nem volt sapka. Elkerekedett szemmel, nyitott tenyérrel állt az ajtóban.

Quarrie fejcsóválva visszaengedte a kakast.

– Ne tegyen ilyet – mondta eltéve a pisztolyt a táskába. – Nem túl okos dolog így ráijeszteni egy ürgére.

– Elnézést – mondta a fiatalember –, le kellett volna kiabálnom a lépcső tetejéről. Collins vagyok, a Fannin megyei seriffhivataltól. – Quarrie fegyverére bámult. – Tudja, mit, még csak meg sem láttam, amíg rám nem fogta. Mindig ilyen gyors? – Fiatal volt, sovány, de amikor belépett a fényre, akkor látszott igazán, milyen zöldfülű. Megpillantva a halott embert a székben, úgy kapta a szája elé a kezét, mint aki mindjárt elhányja magát.

– Jézusom – motyogta. – Ezért éreztem azt a szagot. Mióta van itt?

– Két-három napra saccolom.

– Ennyi ideig, miközben ment a fűtés odafent a nappaliban. Nem csoda, hogy ilyen bűz van itt. – A seriffhelyettes az inge mandzsettáját az orrához fogva vágott át a helyiségen. Az asztalnál a szabad kezével a combjára támaszkodva lehajolt.

– Agyonlőtte magát. Sosem értettem, miért tesz ilyet valaki. Sok öngyilkossággal találkozott már?

Quarrie nem válaszolt. Az asztaltól a polcokhoz ment, ahol alaposan szemügyre vette a fotográfiákat, és látta, hogy mind a halott férfit ábrázolja egyenruhában, nyilvánvalóan évekkel ezelőttről.

Tanulmányozni kezdte a fegyverszekrényt, amely a különféle puskák mellett kézifegyvereket és egy borotvaéles szuronyt is tartalmazott. Kampókra voltak felakasztva, és az egyik kampó üres volt. Oldalt lépve Quarrie végigjáratta a tekintetét a résen a szekrény széle és az ajtaja között, megállapítva, hogy az ajtó csukva van, de nincs bezárva.

– Maga érti ezt? – A seriffhelyettes tovább beszélt a háta mögött. – Miért akarja valaki főbe lőni magát? Rohadt egy dolog. Gondolom, megvan rá az okuk.

– Gondolhatja – mondta Quarrie. – Betegség, esetleg magányosság, mindenféle dolog, amin egy ember keresztülmehet, és nem beszél róla senki másnak. – Visszanézett az asztal felé. – Néha így szokott lenni, de ez a pasas nem ölte meg magát.

– Ezt meg hogy érti? – kérdezte a seriffhelyettes.

– Itt járt valaki, és az lőtte le – jelentette ki Quarrie. – Utána a kezébe adta a fegyvert, és feltételezem, hogy letörölte az ujjlenyomatokat. Abból, amit látok, ennél egy kicsit egyenesebben ültették be a székbe. – Oda mutatott. – Az ott posztmortem elszíneződés, amit a nyaka tövében látni.

Az asztalnál a seriffhelyettes csak állt és bámult.

– Azok a lila nyomok – mondta Quarrie. – Horzsolásnak néznek ki, de ott ült meg a vér a halála után. – Az alagsori lépcső felé pillantott. – Nem tűnik úgy, mintha sok mindent megbolygattak volna, de akkor is volt itt valaki, és amikor elment, nyitva hagyta maga mögött a konyhaajtót. Ez nem öngyilkosság. Ez itt egy gyilkosság helyszíne, ezért vigyázzon, hová teszi a kezét.

A seriffhelyettes bizonytalan arckifejezéssel nézett rá.

– Őrmester – mondta –, nem akarok vitatkozni magával, mégiscsak ranger meg minden. De biztos benne? Akárhonnan nézem, nekem úgy tűnik, hogy ő emelte a fejéhez azt a dolgot.

– Hát persze. – Quarrie visszament az asztalhoz, és lekuporodott. – Azt akarták, hogy öngyilkosságnak nézzen ki, de nem úgy volt. Jöjjön ide, megmutatom.

A seriffhelyettes megkerülte az asztalt, és leguggolt mellette.

– Adja ide a zseblámpáját – mondta Quarrie.

A helyettes leakasztotta az övéről.

– Akkor figyeljen. – Quarrie a halott ember nyakára irányította a fényt. – Nézze meg azt a golyónyomot, és láthatja, hogy egy hajszálnyival megemelte a bőrt. Láthatja a puskapor tűpettyeit is, ahol megégették.

– Látom – válaszolta a seriffhelyettes.

– Az ott nem egy kontaktseb – magyarázta Quarrie. – Azt a golyót jó pár centi távolságból lőtték ki, seriffhelyettes. Amikor valaki a fejéhez viszi a fegyvert, akkor a bőréhez nyomja a csövét. Azért tesz így, mert fél, hogy elhibázza, és ott marad élve, de félig ellőtt arccal. Gyakran megesik, és ilyenkor egy csillag alakú seb marad, négy vagy öt ággal, és mindegyik ág kipirosodik. Ha nagyon közelről nézi, látja, hogy a bőr egy picit befelé nyomódik, mintha valaki kissé megdörzsölte volna az ujjaival.

Felegyenesedett, és visszaadta a zseblámpát a seriffhelyettesnek. – Ezt a gázok okozzák a töltényből, amelyek a csont és a szubkután szövet között terjeszkednek. Ezt nevezi a halottkém túlnyomásnak. – Quarrie levette a kalapját, és beleszántott a hajába. – Tehát egy gyilkossággal áll szemben, és nem ártana biztosítania a helyszínt.

Hatodik fejezet

QUARRIE RÁHAGYTA, HOGY BESZÓLJON A SERIFFHIVATALBA, és visszaballagva a kocsijához, újra felhajtott az országútra. Keményen nyomta a gázt keletnek tartva Paris felé, majd a Mount Pleasanten keresztül a Marion megyei Winfield felé vette az irányt.

Soha nem járt még ezen a helyen, és az eső jóval előbb megjött, mint hogy Quarrie megérkezett oda, ahol a vasút keresztezi a Fő utca alsó végét. Már sötét volt, és érezte, miközben a tehervonat áthaladására várt, hogy az egész napos autóban üléstől elmacskásodott a háta.

Vízréteg borította az utcát, indigókéken csillogva a lámpák fényében. Minden üzlet zárva volt, és csak néhány jármű állt a parkolóórák kettős sorai között. Mivel nem tudta, hol van a rendőrőrs, megállt a biliárdterem előtt, és útbaigazítást kért egy fiatalembertől. A férfi pár háztömbbel tovább irányította, ahol jobbra, majd balra fordult, és megtalálta az őrsöt, amelyről lesírt az alulfinanszírozottság és az elhanyagoltság. Az alacsony, lapos tetős téglaépület két jóval megnyerőbb külsejű iroda közé szorult, ami csak még inkább kidomborította a lepusztultságát.

Leparkolva a Rivierát Quarrie utoljára még „megcsiklandozta” a gázkart, és a V8 egy borzongással elnémult. Ült még egy kicsit, ásított, aztán elvette a pakli Camelt a műszerfalról, és betette a felső zsebébe. A járdán kirázta a zsibbadást a lábából, és ellenőrizte a csizmája orrát. A rendőrőrs ajtaja fölötti tábla festett volt, nem elektromos, de már a festék is kezdett málladozni. Még mindig esett, amikor a megfelelő szögbe igazítva a kalapját benyomta az ajtót.

Egy rozzant iratszekrényen gubbasztó ventilátor fogadta, amely megpróbálta szétcsapatni a nyirkos meleget. Elöl magas asztal, mögötte egy túlsúlyos férfi egyenruhában, alacsony ajtó nyílt az elkerített részre, ahol két további zsaru világoskék ingben, fekete nadrágban ejtőzött az asztalánál. Az írógépek éppúgy háború előttinek tűntek, mint a letartóztatásokról írott jelentések halmai. Balra egy ajtó PARANCSNOK felirattal; Quarrie arra tippelt, hogy a fogda a távolabbi ajtó mögött van, amelynek üvegén át egy folyosóra lehetett látni. A három zsaru pillantása egyszerre mozdult a pisztolyaitól a texasi hosszú szarvú nyakkendőtűjére.

– Estét, fiúk – mondta Quarrie. – Elnézést, hogy ilyen későn érkezem, de meg kellett állnom útközben.

Kinyílt a parancsnoki ajtó, és megjelent a negyedik ember, ugyanolyan fekete nadrágban és viseltesnek tűnő ingben. A kitűzője szerint Billings névre hallgató főnök magához intette Quarrie-t.

A koszos ablakba illesztett légkondicionálón kívül egy ősrégi íróasztal volt még az irodában forgószékkel, meg egy molyrágta, ronda karosszék. Az asztal mögötti falon fegyverállvány. Az itteni iratszekrényen is állt egy ventilátor, de úgy tűnt, hogy ez lerobbant. A parancsnok a karosszékre mutatott, de Quarrie megrázta a fejét.

– Nem, köszönöm – mondta. – Most épp csak beugrottam, miután egész nap zsibbasztottam az ülepemet Wichita Fallstól idáig.

Az ötvenhez közeledő parancsnok úgy festett, mint aki némi felesleges súlyt cipel; a haja magasra volt nyalva a homlokán, kivéve egy tincset, ami a két szeme közé lógott. Elég nyúzottnak tűnt, mintha a polgármester igencsak megnehezítette volna az életét, és tekintve, hogy elvesztettek egy járőrkocsit, az egyik zsarujuk meg kórházban van, ez valószínűleg így is volt.

– És ez még nem minden