AMTAK E-KÖNYVEK

Oscar WILDE

A páduai hercegnő

(Fordította: Kosztolányi Dezső)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-25-8

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Oscar Wilde

A PÁDUAI HERCEGNŐ

XVI. SZÁZADBELI TRAGÉDIA

FORDÍTOTTA
KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

Tartalom

Oscar Wilde

A PÁDUAI HERCEGNŐ

XVI. SZÁZADBELI TRAGÉDIA

FORDÍTOTTA KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

NEGYEDIK FELVONÁS

ÖTÖDIK FELVONÁS

SZEMÉLYEK.*

SIMONE GESSO, páduai herceg.
BEATRICE, felesége.
ANDREA POLLAIULO, páduai bíboros.
MAFFIO PETRUCCI   |
JEPPO VITELOZZO    | a herceg udvari emberei.
TADDEO BARDI         |
GUIDO FERRANTI.
ASCANIO CRISTOFANO, barátja.
MORANZONE gróf.
BERNARDO CAVALCANTI, páduai főbíró.
HUGÓ, a hóhér.
LUCIA, komorna.

Szolgák, polgárok, katonák, solymászok, szerzetesek stb.
A cselekmény színhelye: Pádua. Idő: a XVI. század második fele.

Első felvonás: a páduai piactér.
Második felvonás: a herceg szobája.
Harmadik felvonás: a hercegi palota folyosója.
Negyedik felvonás: törvényterem.
Ötödik felvonás: börtön.

ELSŐ FELVONÁS

A páduai piactér. Dél. Háttérben román izlésű dóm fekete-fehér márványból. A dóm kapujához márványlépcső vezet. A lépcső alján két hatalmas kőoroszlán. Mindkét oldalon házak, tarka ernyős-fedelekkel az ablakokon, elől kőárkádok. Jobbra szökőkút - ódon-bronz Triton barlangja bejáratánál tülköl. A szökőkút mellett kőpad. A dómban harangoznak. Polgárok, férfiak, nők, gyermekek özönlenek a székesegyházba.

GUIDO FERRANTI és ASCANIO CRISTOFANO.

ASCANIO. Teremtő úgyse, Guido, tapodtat se megyek tovább. Már úgy elfulladok, hogy káromkodni sem birok majd. Átkozott egy bódorgás. (Leül a kőpadra.)

GUIDO. Itt kell lennie, pajtás. (Egy járókelőhöz fordul s megemelinti sapkáját.) Bocsánat, uram, ez ugyebár a piactér és az ott a Santa Croce templom? (A polgár bólint.) Köszönöm.

ASCANIO. Nos?

GUIDO. Ez az, itt van.

ASCANIO. Bárcsak máshol lenne; itt a közelben ingyért sem látni csapszéket.

GUIDO (zsebéből levelet vesz ki és olvas). Idő: dél; város: Pádua; hely: piac; nap: Szent Fülöp napja.

ASCANIO. És az emberünk? Mit ír, miről ismerjük majd meg?

GUIDO (tovább olvas). «Violaszín köpenyeg lesz rajtam, melynek vállán hímzett ezüstsólyom van». Csinos ruha, Ascanio.

ASCANIO. Én jobb szeretem a bőrujjasomat. És te azt hiszed, hogy hírt tud majd adni atyádról?

GUIDO. Azt. Nem emlékszel rá? Hisz alig egy hete, hogy a szőllőben voltam, az országút felé, a kőnél, ott, ahol a kecskék szoktak átjárni, hát egy ember lovagolt elém és megkérdezte, Guidónak hívnak-e? Aztán ezt a levelet adta nekem, ezzel az aláírással: «Atyád barátja». A levél mára iderendelt, ha születésem titkát akarom megtudni. Én eddig az öreg Pietrót nagybátyámnak tartottam, de a levélben az állott, hogy nem így van, hanem hogy gyermekkoromban adott valaki a keze alá gyámságba, kit később sohasem látott.

ASCANIO. Szóval te nem is tudod, ki az apád?

GUIDO. Nem.

ASCANIO. Nem is emlékszel rá?

GUIDO. Nem, Ascanio, egyáltalán nem.

ASCANIO (nevet). Akkor biztosan nem kaptál tőle olyan forró nyakleveseket, mint én az enyémtől.

GUIDO (mosolyog). És bizonyára soha rájuk sem szolgáltál, cimbora.

ASCANIO. Persze, hogy nem és ép ez fáj; még a bűn önérzete se dagasztotta mellem. - Milyen órára mondta?

GUIDO. Délre.

(A dómóra üt.)

ASCANIO. Most ép dél van és a te embered még mindig nem mutatkozik. Sehogy se hiszek benne, Guido; valami fehérnép lesz, aki rád vetette szemét. Én Perugiától Páduáig követtelek - ha Istent ismersz, most te kísérj el a legközelebbi csapszékig. (Felkel.) A gyomor nagy isteneire, Guido, ehetnékem van, húsra vágyom, mint özvegy a férfira, unom a sok lótás-futást, mint szűz az erkölcsi leckét, és száraz vagyok, mint egy prédikáció. Jőjj, Guido, te csak állasz, tátod a szájad, és bámulsz, mint borjú az új kapura. A te embered nem jön.

GUIDO. Félek, hogy igazad van. Top!

(Mikor ép indulni akar Ascanióval, megjelenik Moranzone gróf violaszín köpenyben, melynek vállán hímzett ezüst sólyom van. Végigmegy a színpadon és már a dómba akar lépni, mikor Guido felszalad a lépcsőn és eléje lép.)

MORANZONE. Guido Ferranti, jókor érkezel.

GUIDO. Hát él atyám?

MORANZONE.           Ő él, igen - te benned.
Ez arcvonások, e tartás, e járás,
És az egész külsőd reá hasonlít,
Remélem, hogy tüzes szived se más.

GUIDO. Beszélj atyámról. Hisz ezért a percért
Éltem csak eddig.

MORANZONE.           Csak magunk között.

GUIDO. Ez leghívebb barátom, kedvemért
Jött vélem Páduáig, s nincs titok,
Amit testvérien ne osztanánk meg.

MORANZONE. De egy titok van s ezt reá se bízd.
Küldd el tehát.

GUIDO (Ascanióhoz). Egy óra mulva jőjj.
Nem tudja még, hogy az igaz barátság
Szeplőtelen tükrét e nagy világon
Mi sem vakítja el. Egy óra mulva.

ASCANIO. Nézése fondor, szót se szólj neki.

GUIDO (mosolyog). Nem, biztosan feltárja majd a titkot,
Hogy úr vagyok az ős Itáliában
S ránk még vidám napok köszöntenek.
Egy óra mulva, cimborám.

(Ascanio el.)

Beszélj
Atyámról.

(Leül a kőpadra.)

Mondd nekem magas volt?
Bizton, kevélyen ülte a lovat.
S a haja barna, vagy vörös-arany,
Miként a tűzfény? És a hangja halk volt?
A büszke hősök hangja néha lágy
És olvatag. Vagy zúgva harsogott,
Mint hadsor-osztó harcitrombita?
Egyedül lovagolt-e a csatába,
Vagy sok lovassal és nemes lovaggal?
Lásd, sokszor azt hiszem, hogy ereimben
Királyi vér pezseg. Beszélj, király volt?

MORANZONE. A férfiak között a legkirályibb.

GUIDO (büszkén). S így állt, mikor utólszor láttad őt,
Büszkén a többi emberek fölött?

MORANZONE. Igy állt valóban boldogult apád

(Guidóhoz megy és kezét vállára teszi.)

A vérpadon, hogy a hóhéri bárd
Nyakára hullt.

GUIDO (felugrik). Ki vagy te, rémalak,
Ki, mint a holló, ez az éji hírnök,
Bal híreket károgsz felém a sírból?

MORANZONE. Tudd meg, Moranzone vagyok, a gróf,
Egy régi puszta sziklavár ura.
És mindenem pár hold silány ugarföld.
S egy pár vitézem, ámde egykoron
Pármának dísze voltam s ami több még:
Atyád barátja.

GUIDO (megfogja kezét). Ó beszélj felőle,

MORANZONE. Atyád Lorenzo, Párma fejedelme,
Aki a szaracén-pogányok ellen
Izzó csatákon lobogót emelt.
Pármai herceg volt s Lombardia
Egész Firenzéig csak őt uralta.
Sőt még a szép Firenze is adót
Szolgáltatott neki -

GUIDO.                      Mondd el halálát

MORANZONE. Elég korán hallod meg. Harcba volt -
Ő hősi arszlán, aki sose tűrte
A jogtalanságot Itáliában -
A lovasok színét-javát vezette
A hitszegő Rimini ura ellen.
S Giovanni Malatesta fondorul,
Ármánykodással tőrbe csalta őt,
Rabláncba verte, mint cudar zsiványt,
Mint semmiházi pórt s a nép előtt
Vesztőhelyen üttette le fejét

GUIDO (tőréhez kap). És Malatesta mégis él?

MORANZONE.                                 Nem él már.

GUIDO. Meghalt, nem él már? Ó, mohó halál,
Ha várakoztál volna egy kicsit,
Helyetted öltem volna.

MORANZONE (csuklóját megfogva). Sose késő
A férfi él még, aki őt eladta.

GUIDO. Eladta? Az apám?

MORANZONE.                      Silány piarcon.
Vásári pénzen vesztegette el,
Mint barmot, ő, aki atyád szemében
A hű barátság példaképe volt,
Kiben bízott, kit a szívébe zárt
S jósága kapcsán lelkéhez kötött.
Ha jóságot vetsz itt, e rút világon
Hálátlanságot fogsz aratni csak.

GUIDO. Hát élsz, te Júdás? Akkor a világ,
Ez az egész világ vesztőhelyed lesz
És lógni fogsz.

MORANZONE.           Azt mondtad, ugy-e: Júdás?
Júdás az áruló, de ravaszabb,
Mert ő nem érte be a szolgabérrel.
Neki kevés volt a harminc ezüstpénz.

GUIDO. Mi volt tehát atyám fejének ára?

MORANZONE. Mi? Városok, hűbéri birtokok,
Szőllőhegyek, szántók.

GUIDO.                      Miből a gaznak
Hat lábnyi jut csak, elrohadni benne.
De merre van az átkozott rüpők?
Mutasd meg őt s jöhet szilárd acélban,
Tetőtől talpig vért szorítsa bár -
S kísérje százezer kemény lovas -
Elérem a lándzsák falán keresztül
S pengém hegyéről csurran a homokra
Romlott, fekete vére. Esküszöm:
Megölöm őt.

MORANZONE (nyugodtan). S így állsz boszút, te balga?
Hisz a halál egyforma végzetünk
S ha nyomba csap fejünkre - jutalom. (Közelébe megy.)
Atyád eladták - ez legyen a jelszód:
Add el te is a gyáva árulót
Forogj az udvarnál, egyél vele
Egy kenyeret tulajdon asztalánál -

GUIDO. Fanyar kenyér.

MORANZONE.           Most még fínyás az ínyed,
De a bosszú megédesíti majd.
Estente dáridózz a lakomán,
Légy a barátja és öleld magadhoz,
Hogy megszeressen s bűneit kitárja.
Mikor derül, nevess te is vele,
Mikor borul, ölts gyászt hamar te is,
És amikor megérett az idő -

(Guido megmarkolja kardját.)

De nem bízok tebenned, a te véred,
A hebehurgya és vad ifjúságod
Elrontja bosszúd s a mohó harag
Szétzúzza bosszu-tervem.

GUIDO.           Lásd, nem ismersz,
Nevezd meg őt s tanácsodat követni
Fogom híven.

MORANZONE. Ha eljön az idő,
Az óra kedvez s aluszik a prédánk,
Egy gyors követtel jelt adok teneked.

GUIDO. De hát közöld, hogy öljem őt meg akkor?

MORANZONE. Hálószobájába mászol az éjjel.
Értetted-e?

GUIDO.           Egész nyugodt lehetsz.

MORANZONE. Bár nem tudom, hogy alszik-e a bűnös,
De hogyha alszik, keltsd fel őt először
Ragadd meg a torkát - értetted? - így.
S ha fölfeded, kinek a vére vagy,
Ki volt a nemződ és miért a bosszú,
Hadd kérni őt, görbedni, térdepelni,
S ha kincseket igér az életéért
És aranyát mind néked adta, szólj:
«Nem kell a pénz, nem ismerek kegyelmet.»
És tedd a kötelességed. De esküdj,
Hogy míg nem intek, nem fogod megölni,
Másként sosem látsz és szegény atyád
Hiába vár fiúi bosszúra.

GUIDO. Atyámnak zászlajára esküszöm -

MORANZONE. Széttépte a pribék a nyílt piarcon.

GUIDO. Atyám sírjára -

MORANZONE.                      Jaj, miféle sírra?
Nem sírba nyugszik boldogult atyád,
A szélbe szórták foszladó porát,
Vihar söpörte szerte, mint a pelyvát,
Mely koldusok vörös szemét csikarja.
Papirkoronás, megcsúfolt fejét,
Lándzsára tűzték börtöne elé,
Hogy a vigyorgó szemtelen tömeg
Nyelvét sikálja rajta.

GUIDO.                      Ez való?
Tehát atyám szeplőtelen nevére,
Gyalázatos halála iszonyára,
Barátja álnok hitszegésire
S mindarra, ami van ma - esküszöm,
Hogy nem teszek kárt életébe, míg
Te nem parancsolod, de akkor aztán
Úgy döglik is meg, mint a kóbor eb.
S mi lesz a jel majd?

MORANZONE.           Ez a tőr, fiam,
Atyádnak tőre.

GUIDO.           Ó, mutasd, mutasd!
Most villan ép eszembe, hogy a bátyám,
Az agg Pietro szólott egy köpenyről -
Pólyás koromba még belécsavartak -
Min két arany leopárd volt kivarrva;
De szebb acélban, szebb valóban így,
Ez jobb a célra. Mondd, nemes uram
Nincs semmi üzeneted az atyámtól?

MORANZONE. Hisz sose láttad őt, szegény fiú.
Hogy a csalárd barát rútul eladta,
Csak én menekültem meg csapatából,
Hírt vinni Parma hercegasszonyának.

GUIDO. Beszélj tehát anyámról.

MORANZONE.                      Az anyád -
Ő volt az áldott tisztaság, a szentség -
A szörnyű hírre nyomban összeroskadt,
Idő előtt feküdt a gyermekágyba -
Hét hónap óta bírta csak atyád -
S idétlenül hozott világra. Aztán
A lelke égbe szárnyalt és atyáddal
Találkozott a mennyek ajtajában.

GUIDO. Atyám eladták s az anyám halott.
Minthogyha harci sáncon állanék
S mindenki csak Hióbhírt hozna nékem.
Hagyj levegőhöz jutni már, könyörgök,
Fülem fáradt.

MORANZONE.           Anyád halálakor -