A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hét év vágyakozás, 2017

Idegen a férjem, 2017

Botrányos viszonyok, 2018

Büszkeség és gyönyör, 2018

A megtört szerető, 2019

Túl közel / Fekete liliom-sorozat 1., 2023

TOO FAR. Copyright © 2023 by Sylvia Day, LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Croco Designs, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-41-9

1

LILY

Elpusztítottam mindent és mindenkit, aki fontos volt nekem, hogy megóvjam az irántad érzett szenvedélyemet, Kane. Mégis, hagyni, hogy elmenj – akár csak egy átlagos munkanapra, mint ma – a legnehezebb, amit valaha meg kellett tennem.

Elbizonytalanodtál. Mintha olvasnál a gondolataimban, éreznéd, amit érzek.

– Nem szívesen hagylak magadra – szólalsz meg a bejárati ajtó előtt.

A táskád már ott vár az apró előszobában a kecses grenadilfa konzolon. Két őr áll a lift előterében, a kétszárnyú ajtó túloldalán. Ilyen biztonsági intézkedések mellett szinte elképzelhetetlen, hogy egy betolakodó feljusson a tetőtéri lakásba.

Én azonban tudom az igazságot – nem másokat tartanak távol, hanem engem tartanak idebent.

– Nem azt mondják, hogy a távolság meglágyítja a szívet? – Az arcom mosolyog, de a szívemet mohó vágy gyötri.

– Egy életre elegem lett a távolságból – jelented ki, az állkapcsod megfeszül. Sötét szemedben perzselő harag tombol, a dühöd szinte felhevíti a levegőt. Legtöbbször visszafogod, de tudom, hogy ott lappang benned. Csak azt nem tudom, hogy az elválásunk dühít-e fel ennyire – vagy a visszatérésem.

Éveket töltöttünk egymástól távol, hosszabb időt, mint együtt, és lehet, hogy ezt sosem bocsátod meg nekem. Pedig azért kellene gyűlölnöd, hogy egyáltalán találkoztunk.

Leküzdhetetlen vágyat érzek irántad, és önző nőszemély vagyok.

– Ha még ennél is mélyebb lenne a szerelmem, Setareh – motyogod, és perzselő tekinteted az arcomra emeled –, belefulladnál.

Nem is sejtheted, mennyire igaz ez a kijelentés. A lendületed és az ambíciód, a karizmád és az intelligenciád… Lángol az egész lényed. Ez a belső tűz perzselte meg a lelkem is, és ketten együtt olyan tűzzel égünk, hogy a lángunk mindenkit felemésztett körülöttünk.

Közelebb lépek, a testem a tiédhez préselem, a karom karcsú derekad köré fonódik. A mellkasod kemény és forró. Mindig is te voltál a tűz a jeges énem mellett, én pedig beléd olvadok, lágy domborulataim a márványkemény idomaidhoz. Mély sóhajjal átölelsz, a tested pajzsként védelmez. A karodban biztonságban vagyok. Te viszont sosem voltál biztonságban az enyémben.

– Itthon várlak – ígérem, mert tudom, hogy hallanod kell. Elég okos vagy ahhoz, hogy ne higgy el mindent, amit mondok, ha elhiszel nekem bármit is egyáltalán. Mégis tudod, hogy az irántad érzett szerelmem túlmutat az értelem határain. Ez az egyetlen, ami összeköt minket, az egyetlen, amire igazán szükségünk van.

A képzeletem félreeső sarkában felvillan egy másik jelenet. Együtt állunk egy bejárati ajtó mellett, épp indulni készülünk, mindketten a saját dolgunkra, hogy elkezdjük a napot. Röpke csókot lehelünk egymás ajkára, vidáman kacarászva, mert a miénk a világ, nincs mitől félnünk. Szenvedélyesen szerelmesek vagyunk, és nincs bennünk szorongás. Nem kell attól félnünk, hogy ez a búcsú lesz az utolsó.

Puha csókot nyomsz a fejemre.

– Remélem, már tervezed azt a nászutat. Amint elindul az ECRA+, elhúzunk innen.

– Mit szólnál egy kis hóhoz? – vetem fel. – Irdatlan sok hóhoz. Egy félreeső faházban, ahol közel-távol nincs senki. Ahová csak hókotróval lehet eljutni. Hatalmas kandalló, körülötte meleg szőrmék. És egy gőzölgő pezsgőfürdő az erkélyen.

– Tökéletes! – Elhúzódsz, és megcsókolod az orrom hegyét. – Én majd úgyis felmelegítelek.

Efelől semmi kétségem. A vágyad majdnem olyan heves, mint az enyém.

Felemelem a fejem, és az arcodat fürkészem. A szépséged mintha az istenektől loptad volna. Ez a markáns áll, az orrod íve, a magas arccsontod, alatta a mélyedéssel. Egy ilyen arc láttán még az angyalok is dalra fakadnak, az ajkaid pedig olyan teltek és érzékiek, hogy bármelyik nőt bűnre csábítják. És ez a szempár… Szinte fekete az íriszed, a szempillád olyan sűrű, hogy akár csinos is lehetnél, ha nem lennél olyan férfias.

Bárcsak a külsőd és a lehengerlő férfiasságod vonzana csupán! Olyan forrón tombol a vágy, hogy végül kioltja önmagát. Valaha azzal áltattam magam, hogy ez be is fog következni köztünk, de már akkor sem hittem benne. Amint megismerkedtünk, beleláttál a lelkembe. Éles, mohó tekinteted áthatolt a hamis énjeim rétegein, és megtalálja alattuk az igazit. És ahol mások félelmet éreznének, ott neked szerelem jutott.

Lehajtod a fejed egy mély, érzéki csókért. Szenvedély és düh, vágy és sóvárgás. Napkeltekor szeretkeztünk, még mindig érzem a kezed és a szád érintését a bőrömön, a csókod mégis olyan éhségről árulkodik, amiből tudom, hogy még mindig nem laktál jól velem.

Vajon elmúlik-e valaha is az érzés, hogy lopott az időnk?

Elakadó lélegzettel elhúzódsz, a homlokod az enyémhez hajtod.

– Ez kínzás.

Hirtelen ellöksz magadtól, és felkapod a táskád. Feltéped a bejárati ajtót, mintha attól félnél, hogy ha most nem mész el, akkor soha nem is fogsz. Még be sem csukódik, amikor újra kinyitod, és ott találsz, ahol az imént otthagytál.

– Szeretlek.

Mosolyra görbül a szám, a kezem a sajgó szívemen.

– Tudom.

A távozásod utáni csendben kieresztem a lélegzetemet, és megereszkedik a vállam. Megszoktuk, hogy nincs körülöttünk más, de most… bánattal tölt el az egyedüllét.

A tetőtéri lakás rövid időre elnémul és mozdulatlanná válik. Olyan, mintha szunnyadna, amikor távol vagy, pihen, amíg vissza nem térsz a mindent elsöprő lendületeddel és energiáddal. Meztelen talpam alatt meleg a járólap, kellemesen fel van fűtve, mégis elképzelem, hogy a te melegedet tartotta meg, mint egy szikla, mely felhevült a napon.

Elszigetel a bánat, a kezemre tapadt vér.

A torony, amelyben lakunk, panaszos nyögéssel ring a szélben. Az ismerős hang egy furcsán megnyugtató elégia.

Most, hogy megöltem Valon Laskát és beavattalak a legrosszabb titkaimba, le akarom vetni magamról a hamis személyazonosságot, amit csak azért vettem fel, hogy beléphessek az életedbe. Lily Rebecca Yates végre örök nyugovóra térhet az Atlanti-óceán fenekén. Tudod, hogy nem ő vagyok, nem az a tökéletes nő, aki kedves és önzetlen, és nincsenek sötét titkai.

De mégis akarsz engem.

Mégis mindenki más az életünkben azt hiszi, hogy Lily a feleséged. Soha nem tudhatják meg, hogy Lily csupán hazugság volt.

Szóval talán mégsem vagyok elszigetelve. A nő, akitől elloptam az életét és a férjét, mindig itt van velem, minden nap minden órájának minden percében kísérti a hasonmását.

2

LILY

1999. május 1.

A legtöbb ember azt képzeli, hogy felismerné a Halált, a mindenütt jelenlévő Kaszást a névadó fegyverével, köpenyben. Pedig ő sosem rejtegette a bájait. Csillogó obszidián haja a vállára omlott, csábítóan mutogatta a testét, és vérvörös mosolya volt a pengéje. Tudtam, mert ő volt az anyám.

Aprólékos gondossággal készültem az érkezésére, ahogy ő tanított. Fürge, gyakorlott mozdulatokkal húztam ki a felső szemhéjamat macskaszemformára. Ugyanazzal a mozdulattal, mint aznap már korábban, mielőtt elindultam az iskolába, de most megtisztítottam az arcomat, és újrakezdtem. A sminkemnek – a páncélomnak, ahogy anyám nevezte – frissnek és tökéletesnek kellett lennie.

Amikor elkészültem, felmértem a lakás állapotát. Gyorsan kinyitottam az ablakszárnyakat. Anyám szerette a friss levegőt. Én viszont, ha egyedül voltam, szívesebben tartottam becsukva az ablakokat. Biztonságosabbnak éreztem, ha kizárhattam a lentről felszűrődő brooklyni forgalom kaotikus zaját. A zárt ablak mögött a város hangjai tompa dübörgéssé szelídültek, mint a vér zúgása az anyaméh menedékében. Már nem laktunk együtt anyámmal, de megvédett és gondoskodott rólam, és a garzonlakás, amiben laktam, a világ legbiztonságosabb helyének tűnt. Gyakran olyan élénk volt az emléke ebben a lakásban, mintha mindig is itt lett volna velem.

A tévé melletti lemezjátszóról John Fogerty arról énekelt, hogy mit lát, amikor kinéz a hátsó ajtón. Anyám egy másik korszak zenéjét szerette, a jelenkori zenét megvetette. Prince-t leszámítva, akiről kijelentette, hogy kivételesen tehetséges zenész, nem volt elragadtatva a kortárs művészektől. A levegőben vanília- és cseresznyevirág-illat terjengett a kendővel leterített dohányzóasztalon égő gyertya jóvoltából. Anyám azt szerette, ha egy helyiségnek kellemes és kifejezetten nőies illata van. A pézsma és a szantálfa már túl férfiasnak számított.

Anyám utálta a férfiakat. Nem tudtam, miért. Sosem kérdeztem, mert olyan ritka és rövid volt az együtt töltött idő, nem akartam tönkretenni ezzel a kellemetlen témával. De azért elgondolkodtam rajta. Különösen azért, mert a férfiak szerették őt; bármire hajlandóak voltak anyámért. Eladósodtak érte, tönkretették a családjukat, tönkretették a saját életüket. Természetüknél fogva gyengék, mondogatta anyám. Csak önbizalom növesztésére és megtermékenyítésre alkalmasak.

Mégsem volt soha egyedül, nem mintha sokáig tartottak volna a kapcsolatai. Valahányszor találkoztunk, új pasija volt. Derek. Reynaldo. Pierre. Jeremy. Tomas. Han. És még sok más név, amiket elfelejtettem. Ha anyám beszélt, nem figyeltem rájuk. Sokkal érdekesebb volt látni, hogy mennyire lázba jött – vagy nem –, amikor róluk beszélt.

Miután végeztem a sminkemmel, kritikus szemmel végignéztem magamon. Tökéletesen egyenes a hajam, egyetlen hullám vagy gubanc nélkül? A rúzsom pontosan követi a szám ívét, és inkább csak elmaszatolt, mint egy erős réteg?

Olyan szép lány vagy – mondta a természettudomány-tanárom az előző évben, amikor másodikos voltam. – Egyáltalán nem kéne sminkelned magad.

Megemlítettem anyámnak, amikor megkérdezte, hogy megy a suli. A mosolya megfeszült. Azt hiszem, ideje elbeszélgetnem ezzel a Bustamante kisasszonnyal – mondta.

Már aznap tudtam, hogy megtörtént a találkozó, bár sem előtte, sem utána nem hozta szóba senki. Tudtam, mert Bustamante kisasszony soha többé nem hívott, hogy segítsek neki óra után, amit már nagyon vártam, mert így addig sem kellett egyedül kuksolnom otthon, és valahányszor rám nézett, félelmet láttam a szemében.

Feldúlt vagy – állapította meg anyám, amikor legközelebb meglátogatott. – Hiányzik, hogy elhalmozzon a figyelmével, még akkor is, ha ez a figyelem megpuhított volna, és könnyen a saját képére formálhatott volna, amilyennek ő akar látni téged. Mi nem vagyunk ilyen gyengék, Araceli. Tudjuk, kik vagyunk, senki nem változtathat meg minket. Szabadulj meg mindenkitől, aki megpróbálja.

Ő volt az egyetlen ember, aki valaha is Aracelinek hívott, azon a néven, amit ő választott nekem. Soha nem árulta el senkinek, és megtanított rá, hogy én se tegyem. Én csak egy vicces játéknak tekintettem. Ha tetszett egy név, megtartottam, amíg iskolát nem váltottam és fel nem vettem egy másikat, ami jobban tetszett.

Nem skatulyákban élünk – mondta anyám. – Nem kell életünk végéig mindig csak egyvalakinek lennünk. Szabadok vagyunk, te meg én. Azt tehetünk, amit csak akarunk.

Annyira szerettem őt. Soha nem felejtettem el, milyen szerencsés vagyok, hogy a lánya lehetek.

Amikor meghallottam a kulcsot a zárban, gyorsan megpördültem, amitől felborzolódott a hosszú hajam. Sietve átfésültem az ujjaimmal a kócos szálakat, riadtan, nehogy hibát találjon bennem. Izgatottságot éreztem, nem idegességet. Amíg az osztálytársaim az önbecsülésükkel és a testükkel kapcsolatos bizonytalanságukkal küzdöttek, én tudtam, hogy bár nem pontosan úgy nézek ki, mint az anyám, elég közel állok hozzá, hogy gyönyörű legyek. Ő soha nem tudott olyat csinálni, ami nem volt az.

– Szia, drágám! – A hangja sziréndalként csendült fel.

Egy szívdobbanásnyi időre magamba ittam a látványát. Megcsodáltam tűsarkú cipőjét a vékony bokapántokkal, a feszes, egyvállú fekete ruhát, mely körbeölelte karcsú testét, és tintafekete, csillogó haját… Azután az arcát fürkésztem. Akár egy angyal. Olyan tökéletes. Minden pontja szimmetrikus. Porcelánfehér, makulátlan bőre volt a vászon, melyre felfestette a sötét szemöldökét, fekete szemceruzával húzta ki smaragdzöld szemét, az ajkát pedig bíborvörösre színezte.

Odarohantam hozzá, úgy vetettem magam az ölelésébe, mint hullámok a part szirtjeinek. Dallamos nevetésben tört ki, ahogy magához szorított, és a citrusos illatokkal keveredő rózsaaromája betöltötte az orromat.

A fülem alatt dobogó szíve volt a legkedvesebb hang. Még mindig nőttem, egyre magasabb lettem, így már le kellett hajolnom egy kicsit, hogy elérjem a legkedvesebb helyet. Melegséget árasztott magából; az ölelése szoros volt. Titkon mindig is ki voltam éhezve rá, és én is erősen magamhoz szorítottam, ahogy próbáltam betölteni ezt az űrt a bensőmben.

– Nem is olyan régen találkoztunk – súgta a hajamba, és nem tiltakoztam, pedig azóta hetek teltek el. Ahogy egyre nagyobb lettem, anyám egyre tovább maradt távol.

Amikor felsős voltam, maximum egy hétig nem láttam. Amióta elkezdtem a középiskolát, majdnem egy hónapra nyúltak a távollétei. Néhány naponta felhívott, a hangja csillapította az iránta érzett szükséget. Gondoskodott arról, hogy legyen elég konyhapénz nálam, és néhány havonta elmentünk együtt bevásárolni – mindig vintage holmikat – szórakozásból és szükségből, ahogy váltakoztak az évszakok és egyre hosszabb lett a lábam.

Létfontosságú, hogy időtlenül öltözködjünk, ne divatosan – figyelmeztetett. – És jobb, ha dizájner ruhát viselünk, mint használt, tömeggyártott szemetet.

– Comment vas-tu, chérie? – kérdezte, hogy teszteljen. Az iskolában spanyolul tanultam; sokkal praktikusabb nyelv volt. De otthon franciául és olaszul is tanultam, mert tudni, hogy mit mondanak rólad az emberek, elengedhetetlen, különösen, ha azt hiszik, hogy nem érted.

– Merveilleux, maintenant que tu es à la maison! – Még erősebben szorítottam, mert igazat mondtam: csodálatos, hogy újra itthon volt. Ám ekkor elengedett, hátranyúlt, hogy lefejtse magáról a karomat.

– Hadd nézzelek meg!

Nehéz volt hátralépni, mert mindig nehéz elengedni azt, amit mindennél jobban akarsz, de azért sikerült, és egy kicsit oldalra billentettem a fejem, hogy megvizsgálhasson.

Félresöpört egy kósza hajszálat az arcomból, majd végigsimította a szemöldököm vonalát. Gondosan megcsipkedtem őket, hogy teltek maradjanak, mert az volt a célom, hogy rá hasonlítsanak.

– Tökéletes vagy – motyogta büszke mosollyal. – Ma betöltötted a tizenhatot… Hogy szállhattak el ilyen gyorsan az évek? Ha kirepülsz ebből a fészekből, a világnak arra sem lesz ideje, hogy felocsúdjon.

Úgy remegett a gyomrom a pániktól, mint egy pillangó szárnya. Egyre gyakrabban beszélt arról, hogy kilépek a nagyvilágba. Mikor fogom akkor látni?

– Veled mehetek? – kérdeztem, noha tudtam, ez nem szerepelt a tervei között.

Te mindig velem vagy – mondogatta. – Én teremtettelek és tápláltalak magamban, amíg a szívem alatt hordtalak.

Zöld szeme szikrázott a nevetéstől.

– Talán ha majd idősebb leszel. Túl fiatal vagy még ahhoz, hogy az én világomban élj.

Úgy ért, mint egy kés a szívemben, hogy különböző világokban kell élnünk.

Azután eszembe jutott, mennyire szerencsés vagyok. A barátaimnak hétköznapi anyjuk volt; nekem rendkívüli. Imádtam, hogy ő más. Táncolt, ha éppen ahhoz volt kedve, azt mondta ki, amit csak akart, és kényszerítette a világot, hogy alkalmazkodjon hozzá. Az osztálytársaim bulikat csaptak, ha a szüleik nem otthon töltötték az éjszakát, én viszont megőriztem a szentélyemet magamnak. Ha bárkit hazahoznék magammal, az olyan érzés lenne, mintha megosztanám vele anyámat, és nekem már így is olyan kevés jutott belőle.

– Arra gondoltam, hogy kisütök valamit vacsorára! – jelentettem be izgatottan. – Vagy készíthetek epres csirkesalátát. Ha az epret felhasználjuk a salátához, akkor desszertnek ehetnénk barackos süteményt.

– Szó sem lehet róla. Nem te fogod megfőzni a születésnapi vacsorádat. Elmegyünk valahová.

– Ó… de nem muszáj. – Igazán nem akartam. Jobb szerettem volna, ha kettesben töltjük azt a pár órát, amíg velem lesz. Hátha elmeséli, hogy mit csinált az óta, amióta utoljára láttam.

– Azt mondtam, hogy nem, Araceli. – Olyan pillantást vetett rám, amivel véget vetett a további tiltakozásnak, így csak nyugtalanul fortyogtam és tébláboltam, kikívánkozott belőlem a túl sok felgyülemlett érzelem. – Magunknak főzni gondoskodás. Valaki másnak főzni áldozat, az áldozat pedig hülyeség.

Kifújtam a levegőt, és elcsüggedtem. Szertefoszlott az álmom, hogy a padlón, párnákon ülve, a dohányzóasztalnál falatozunk majd együtt. Valaha így vacsoráztunk, öt különböző kerület különböző lakásaiban.

– Ne nézz már olyan csalódottan, édesem! – Lehajolt, és az orrát az enyémhez dörzsölte. – Ma van a születésnapod! Tizenhat évvel ezelőtt ezen a napon kis híján megöltél, és ezt csak nagyon kevés ember mondhatja el magáról – ha még élnének, hogy beszéljenek róla. Rád várni kell, ünnepelni, és imádni kell téged, drága gyermekem. Hozzá kell szoknod, hogy a figyelem középpontjában légy, és tudnod kell, hogyan használd ki, mert arra születtél, hogy mindent megkapj. Mindent.

Ismét a karjába húzott, és szorosan, ha rövid ideig is, de átölelt. Amikor elengedett, a keze az arcomra simult. – Most menj, és vedd fel azt a gyönyörű Diort, amit együtt találtunk.

Elszaladtam, hogy engedelmeskedjek, mert nem akartam túl sokáig távol lenni tőle. Nem tudtam levedleni a félelmemet, hogy bármelyik pillanatban elhívhatják, és elmehet.

Amikor a tűsarkúmmal a kezemben kirohantam a szobámból, láttam, hogy visszatolja annak a kisasztalnak a zárt fiókját, amit évekkel ezelőtt találtunk egy garázsvásáron. Nem tudtam, mit tarthat benne, mert mindig magával vitte a kulcsot, én pedig soha nem akartam kíváncsiskodni. Ráadásul állandóan éreztem magamon a tekintetét. Nem tudom, hogy valóban megfigyelt-e, de úgy éreztem, és ezért úgy is viselkedtem.

A városban töltöttük az egész estét. Túl sok filet mignont ettünk a Peter Lugerben, és csak egy pillanatra kérdőjeleztem meg – persze csak gondolatban –, miből fogjuk kifizetni mindezt. Anyám nevetett, amikor elfújtam a gyertyát a desszertemen. Sokkal szórakoztatóbb vagy, amióta idősebb lettél! – állapította meg. Egy nyakláncot adott ajándékba, egy gyémánttal kirakott szív volt a medál, benne egy zománcozott liliommal. De kivirultál, Araceli! Elmentünk táncolni egy jazzbárba, amiben sűrű whisky- és dohányszag terjengett. Biliárdoztunk, és anyám megvert egy csapat részeg férfit. A nap már a láthatárra ereszkedett, amikor hazaértünk. Anyám azt mondta, aludjam ki magam, és ne aggódjak az iskola miatt, mert majd felhívja őket egy kifogással. Ma nem kell követned a merev társadalmi rendet!

Másnap délután egy óra volt, mire felébredtem a kanapén. A magány nyomasztó súllyal ereszkedett rám, amikor magamhoz tértem. Anyám eltűnt. Tudtam, mielőtt az ágyamra néztem volna, amin ő aludt, mert valaha az övé volt. Potyogtak a szememből a forró, kövér könnyek, eláztatták a hajamat.

Három óra volt, mire észrevettem, hogy egy apró kulcs áll ki a kisasztal zárt fiókjából. Sokáig bámultam, mielőtt megpróbáltam tudomást sem venni róla, de nem hagyott nyugodni, amíg lezuhanyoztam, majd elkészítettem az ételt, amit előző este anyámnak akartam megfőzni. Ahogy keresztbe tett lábbal ültem a padlón, folyton visszatért rá a tekintetem. Az anyám nem az a fajta nő volt, aki elkövet egy ilyen hibát. Soha ne hagyj nyomot magad után – mondta mindig.

Vajon szándékosan hagyta itt? Miért?

Este kilenc volt, mire nem bírtam tovább ellenállni. Ahogy lassan odahajoltam, éreztem magamon a tekintetét, mely éles volt, mint egy tőr.

– Hívj fel, ha nem akarod, hogy megnézzem – szóltam hangosan, és úgy éreztem, mintha ez valamiféle próba lenne. Ám a telefon – melynek a számát néhány havonta megváltoztatta – nem csörgött.

Nehezen fordult el a kulcs, mintha meg kellene olajozni a zárat. Az asztal többi részét megtisztítottuk és faápoló olajjal kezeltük. Egy éles lélegzettel kihúztam a fiókot.

Egy régi süteményes doboz volt benne, tele nyakkendőcsipeszekkel, össze nem illő mandzsettagombokkal, órákkal és gyűrűkkel – nagy gyűrűkkel, túl nagyokkal a mi karcsú ujjainkhoz. Összevont szemöldökkel turkáltam bennük, a fémek úgy csengtek, mint a diszharmonikus harangok. Sosem tűnt fel, hogy ilyesmiket gyűjt. Valahányszor antikvitásokat nézegettünk, soha nem kaptam rajta, hogy az üvegvitrineket böngészné, és mivel mindig figyeltem őt, lehetetlennek tartottam, hogy elsiklott volna a figyelmem a hobbija fölött.

Az arany és az ezüst eleinte hűvös volt, de az érintésemtől felmelegedtek. Ahogy izzadni kezdett a tenyerem, a nedvesség elszínezte a fényes fémet. A blúzom szegélyével letörölgettem a kíváncsiságom bizonyítékát, és egy rövid időre megfontoltam, hogy kesztyűt húzok és mindet letörlöm, hogy ne hagyjak magam után ujjlenyomatokat, amelyek elárulnának.

Ensemble pour toujours, Pierre – Sophia

Addig bámultam a gyűrű gravírozását, amíg remegni nem kezdtek az ujjaim, és már nem tudtam tovább olvasni a remegéstől. Örökké együtt. Egy jegygyűrű. Egy olyan férfié, akinek ugyanaz a neve, mint akivel anyám járt. Véletlen egybeesés. Különös, de elképzelhető.

Görcsbe rándult a gyomrom, szorosan, mint egy feltekeredő kígyó.

Trófeák.

Túl gyorsan jutottam erre a következtetésre, mintha egy kirakós darabkáit megrázva azonnal összeállt volna a kép. Vajon a tizenhatodik életévem betöltése kiélesítette volna az érzékeimet?

De azt akarta, hogy tudjam, nem igaz? Talán nem ő maga adagolta nekem a célzásokat éveken át? Azt akartam, hogy megértsen engem, s talán ő is azt akarta, hogy ugyanígy megértsem őt.

Keserű íz töltötte be a számat, és hiába nyeltem le, olyan hévvel tört rám az öklendezés, hogy alig bírtam visszatartani, amíg kiértem a vécéhez. Kimerítő volt a hányás, kivert tőle a jeges verejték. Végtelennek tűnt, egy lelki megtisztulásnak.

Leroskadtam a hűvös mozaikcsempére, a fürdőszoba falának dőltem, a gondolataim egyszerre tomboltak és elakadtak. Úgy éreztem, mintha nem tudnék értelmet keríteni annak, amit látok, ugyanakkor mintha választ találtam volna egy régóta nyugtalanító kérdésre.

Nem tudom, meddig ültem ott. Későre járt, mire visszatértem a nappaliba és gondosan helyreállítottam a doboz tartalmát, majd eltettem a fiókba. Bezártam, de a kulcsot úgy hagytam, ahogy találtam. Meggyújtottam a gyertyát az asztalon, és kinyitottam az ablakokat. Úgy akartam érezni, mintha anyám újra itthon lenne velem.

De túlságosan féltem tőle.

Ezért becsuktam az ablakokat, elfújtam a lángot, és felhúzott térddel kuporogtam a sötétben.

„Elkeseredett vágyam volt menekülni a gyötrelmes emlékek, az elviselhetetlen magány és azon nyugtalanító előérzet elől, hogy veszély fenyeget.”

Edgar Allan Poe

3

WITTE

Most

Szikráznak az esőcseppek Manhattan üvegtornyain, amikor leteszem a hálószoba nappalijában az aznapi újságot az ottomán aranyozott tálcájára. A falakat foltos tükörcsempék borítják, melyben a régi némafilmekhez hasonlóan homályosan és pettyezetten jelenik meg a képmásom. Egyesek azt mondanák, hogy a karrierem mint komornyik, legalább olyan archaikus, ám arról fogalmuk sincs, hogy a jelenlegi hivatásom ugyanolyan veszélyes, mint a titkos megélhetés, amit évekkel ezelőtt hagytam magam mögött. A férfinak, akinek dolgozom, olyan gyilkos a családja, mint a földön tekergőző kígyók, akiket nem érdekel, hogy kinek a farkába harapnak.

Bármely más napon úgy távoznék, ahogy jöttem, miután elvégeztem a feladatomat. Ma azonban átszelem a szobát, és megállok a fényes falra akasztott kristálytiszta tükör előtt, mely alatt egy szintén tükröződő konzol rejlik. Mint minden az életemben, ez a tükör sem az, aminek látszik. A fekete bársonyszalagok, melyekről látszólag függ, nem többek puszta illúziónál. Amikor az álcázott ujjlenyomat-olvasóra teszem a hüvelykujjamat, a tükör hangtalanul felcsúszik, felfedve a széfet maga mögött.

A széfben mesés ékszerek rejlenek – nyakláncok, gyűrűk, karkötők és egyebek, amiket Mr. Black válogatott össze a feleségének ajándékba. Én csak Mrs. Blackként utalok rá. Mások Lilynek hívják, de ez csupán egy a számos álneve közül.

Nem tudjuk az igazi nevét, sem a korát vagy múltját. Több tucatnyi személyazonosságot talált már ki, melyeket kimerítő nyomozás során tártunk fel a sok-sok év alatt, amíg halottnak hitték. Csak két személyről erősítette meg, hogy kapcsolatban állt velük: a néhai édesanyjáról, Stephanie-ról, és az anyja szeretőjéről, Valon Laskáról.

Lily azt állítja, hogy nem ismeri az anyja valódi személyazonosságát – Stephanie Laska csak egy volt a sok álnév közül –, és elismerte, hogy anyagyilkosságot követett el, hogy kiszabaduljon az anyja fojtogató befolyása alól, mely mindent fenyegetett, ami kedves volt számára. A szerető, Valon Laska, egy bűnöző volt, akit az állami és a szövetségi bűnüldöző szervek egyaránt köröztek. Tegnap végzett vele egy bérgyilkos, aki a megszólalásig hasonlít a munkaadóm feleségére.

Kétség sem férhet ahhoz, hogy a nő, aki beköltözött a luxuslakásba – és a munkaadóm ágyába –, veszélyes.

A belváros egyik utcáján találtunk rá a gyalogosátkelőnél a nőre Lily utánozhatatlan arcával, akit mostanra már elfogadtak az egyetlen és igazi Mrs. Blackként. Hogy hogyan és miért hitték olyan sokáig halottnak, az rejtély, amit még mindig próbálunk összerakni. Mr. Black azonban kérdés nélkül elfogadta, hogy ő a felesége, akiről azt hittük, hogy évekkel ezelőtt a tengerbe veszett. Szerinte újra együtt van élete szerelmével, és eltökélte, hogy bármilyen fenyegetéssel kész szembeszállni, hogy maga mellett tartsa a nőt.

Balra tőlem résnyire nyitva van a gardrób ajtaja, mely átjáróként szolgál a hálószobába. Mögöttem egy kétszárnyú ajtó nyílik Mr. Black gardróbjára és hálószobájára, de tudom, hogy a munkaadóm vele van, a felesége hálószobájában, mivel ott töltötte az éjszakát. Csak azért kockáztatom meg, hogy átnézzem a széfet, mert együtt vannak. Amilyen megszállott a munkaadóm, a feleségét legalább annyira sikerült rabul ejtenie. A férjénél semmi sem tereli el jobban Mrs. Black figyelmét, és ezt a tényt ki kell használnom, mielőtt a munkaadóm elindul az irodába, a feleségének pedig több ideje lesz árgus szemmel figyelni, hogy mit csinálok.

Tegnap este órákon át tanulmányoztam a rendőrségi megfigyelőrendszer fotóit a Laska meggyilkolásával gyanúsított nőről. Az elkövető kísértetiesen hasonlít Mrs. Blackre, ami még feltűnőbbé teszi az apró különbségeket. Mrs. Black magas nő, karcsú, mint a nádszál, olyan alakkal, amilyenről a divattervezők álmodnak, mert ilyen kecses vonalakon minden ruhadarab a legszebben érvényesül. A bőre sápadt, mint a holdfény, vállig érő haja valódi mélyfekete, Lily bájossága merész és páratlan.

A fotókon látható nő ugyanilyen magas, csípőig érő hajjal. Nem ismerem fel a ruháját, márpedig felismerném, ha az általam ismert hölgy ruhatárából származna. Az arc néhány szöge nem egészen stimmel, de tagadhatatlan, hogy a Lily szépségével vetélkedő nők ritkák, mint a fehér holló. Képtelenség, hogy létezzen még egy közel azonos külsejű nő, aki nem a rokona.

A tekintetem végigsiklik a csillogó ékszereken. Felszökik az adrenalinszintem, amikor nem találom köztük a keresett tárgyakat. Millió kérdés merült fel bennem, amióta Mrs. Black visszatért, és most csak megsokszorozódtak.

Felcsendül Lily nevetése, ez a torokhangú kacaj éles ellentétben áll a megdöbbentően kislányos hangjával. Leguggolok, keresem az árulkodó csillogást, mely megmutathatja egy lánc vagy fülbevaló helyét a vaskos szőnyegen. Tudom, hogy valószínűtlen, de muszáj alaposan körülnéznem. Üres kézzel állok fel, visszacsukom a fiókokat a falba vájt üregbe, és bezárom a széfet.

Az ékszer eltűnt; ehhez nem fér kétség.

Sarkon fordulok, és kilépek a nappaliból a gardróbon keresztül, ám félúton megállok, amikor a hangjuk közelebb ér, és sejtem, hogy beléptek utánam a szobába. Megkockáztatom, hogy elidőzöm egy kicsit, és úgy teszek, mintha Mr. Black vállfára akasztott öltönyeit igazgatnám, hogy hallgatózhassak. A felesége közelsége feszültséggel tölti fel a köztünk lévő teret, és minden szőrszál feláll a tarkómon. Olyan dinamizmust áraszt magából, mely mindent áthat. Az emléke már azelőtt átjárta a lakást, hogy valaha is betette volna ide a lábát. Amint beköltözött, életre kelt körülötte az otthon. Akárcsak Mr. Black.

– Van bármi a naptáradban a következő hetekben, ami miatt nem tudjuk meghívni a családod vacsorára? – Lily hangja jellegzetes. Magas, rekedtes melegséggel. Az ember nem számít rá, hogy így cseng, ha ránéz, mégis, amint egyszer megszólal, el sem lehetne képzelni más hanggal. Nem tudom beazonosítani az akcentusát. Semmit sem árul el arról, hogy ki is lehet valójában a gyönyörű álca mögött, amit olyan könnyedén visel.

Minden lehetőséget elszalasztott, amit megadtam neki, hogy felfedjen valamit – bármit – magáról. Soha nem beszél a múltjáról, még csak futólag sem említi. Azokban az években, amikor azt hitték, hogy halott, az ismerősei úgy beszéltek róla, mint egy mások iránt mélyen érdeklődő nőről. Most, hogy megismertem őt, tudom, hogy azért bátorítja az embereket, hogy beszéljenek magukról, mert így neki annál kevesebb esélye van viszonozni a gesztust.

– Állok a rendelkezésedre, Setareh. – A munkaadóm mindig csak így becézi a feleségét. Azon a néven, mely sorsot és végzetet jelent. Romantikus, igen, és sokatmondó. Mivel ő sem ismeri az igazi nevét, ez a becenév a hazugság helyett új igazságot kínál. – Mindig.

Még mindig nem tudtam hozzászokni a melegséghez Mr. Black hangjában. Lily csupán néhány hónapja van itthon, de a legalapvetőbb dolgokban mindig is jelen volt. A munkaadóm vált idegenné, a férfi, akit teljesen megváltoztatott a felesége visszatérése.

Miután éveken át szenvedni láttam, amíg vigasztalhatatlanul gyászolta szeretett feleségét, örömmel látom, hogy végre boldog. Szeretném hinni, hogy Lily szerelme Mr. Black iránt őszinte, ám számtalan olyan személyiséget és tulajdonságot tud felvenni, amelyek színtiszta kitalációk.

Egy váratlanul felcsendülő új hang elárulja, hogy bekapcsolták a nappaliban a tévét. A helyi kábelszolgáltató mindig az egyes csatornát állítja be alapértelmezettnek, a huszonnégy órás ismétlődő közvetítést a legfrissebb hírekről. Aztán a hang elnémul, és hallom az újság zizegését.

Megkockáztatom, hogy kilessek az ajtófélfa mögül, és a pazar otthonosság jelenetét találom – Lily a zafírkék kanapén ül egy vérvörös selyemkimonóban, a munkaadóm pedig fekete selyemnadrágban és hozzá illő köntösben hever mellette. Lily felhúzza maga mellé a lábát, a kezében jegyzetfüzet és toll, fényes haja eltakarja az arcát, ahogy ír. A férje szorosan mellette ül, és a híreket olvassa. A kandalló feletti tévéképernyőn Valon Laska mered a nézőre a számos körözési fotó egyikéről.

Földbe gyökerezik a lábam, ahogy együtt látom hármójukat. Hiába várom, hogy Lily felnézzen és megpillantsa a férfit, akiről azt állította, hogy nem volt apafigura, mégis gondoskodott róla. A férfit, akiről azt állította, hogy megölné a férjét, mert az anyja ezt akarta volna.

– Setareh… – Mr. Black lassan elfordítja a fejét, hogy ránézzen, mintha csak így próbálná abbahagyni az olvasást. Ez a színjáték első árulkodó jele, mert semmit sem nézne szívesebben, mint a feleségét.

Mély sóhajjal odanyújtja neki az újságot. Nem látom az arcát, ám Lily aggodalmas homlokráncolása sokat mond. Átveszi az újságot, de a férjét nézi.

– Mi az?

– Laska – feleli Mr. Black. – Tegnap meggyilkolták.

Lily megdermed. Felvonja tökéletesen ívelt szemöldökét, és gyorsan olvasni kezd, a tekintete végigsiklik a szavakon. A férje átkarolja a vállát, és magához húzza. Vigasztaló gesztus egy olyan ember halála miatt, aki megölte volna őt, ahogy Laska sok más embert is megölt már.

– Úgy érzem, valaki szívességet tett a világnak – szólal meg végül Lily remegő hangon.

Hiányzik az érzelem a szavaiból, ám remegő ujjai közt zörög az újságpapír.

Mr. Black a feleségéhez hajtja a fejét, és visszaejti a széthajtogatott újságot az ottománra.

– Megértem, milyen bonyolult lehet, amit érzel.

– Nem bonyolult. – Lily a tévére pillant, de a riporter már másról beszél, így nem is tud az előző szegmensről. – Megkönnyebbültem. Biztonságban vagy.

– Ahogy te is, és csak ez számít.

Visszahúzódom a gardróbba, és várok néhány pillanatot, hátha Mr. Black kifejti, mit tud. Amikor azonban a beszélgetés újra a vacsoratervekre terelődik, hangtalanul távozom, ismét megváltozott perspektívával.

A munkaadóm már tegnap tudott a történtekről – én magam számoltam be neki róluk. Hogy így, másodkézből, színlelt meglepetéssel tájékoztatta a feleségét a gyilkosságról…?

A sajtó vajmi keveset tud ahhoz képest, amit én tudok Laska meggyilkolásáról. Különösen azt, hogy a Valon Laska leszúrásáért felelős nőt lefényképezték, a beépített rendőrök voltak a szemtanúk, akik egész idő alatt megfigyelés alatt tartották a bűnözőt. Kiépítettem egy hálózatot olyan személyekből, akik számos megbízójuk szolgálatában bármilyen okból, szinte bármilyen feladatban a segítségemre lehetnek. Mr. Black tudja, amit én tudok a gyilkosságról, ám ezeket a részleteket nem osztotta meg a feleségével.

Mit rejtegethet előle? Hogy a nő, aki megölte Laskát, a hasonmása? Vagy hogy milyen messzire érnek a forrásai és a tudása?

Mélységesen szerelmes a feleségébe, de lehetséges, hogy nem bízik benne? Vagy csak meg akarja védeni őt?

Lily rendkívüli szépsége csak a legkevésbé halálos fegyvere.

Lassan kieresztem a levegőt, és érzem, mennyire megdöbbentett Mr. Black színjátéka. Ha nem tudnám jobban, azt hihettem volna, hogy most értesül először Laska meggyilkolásáról.

Ott ülnek együtt, férj és feleség. Szenvedélyes szerelmesek és lelki társak, akik mindent megosztanak egymással, csak az igazságot nem.

Hirtelen megvilágosodom. Alábecsültem a férfit, akit én tanítottam meg rendesen ülni és enni, kifinomultan öltözködni és tekintélyt parancsolóan, elegánsan viselkedni. A mostohaapjából hiányzott a kellem és az érettség ahhoz, hogy felnevelje egy másik ember gyerekét. Az anyja pedig leírta őt, és inkább a féltestvérek pátyolgatására koncentrált.

Noha Kane Black velem vagy nélkülem is sikeres lett volna; az intelligenciája, az ambíciója vagy a természetes vonzereje nem az én érdemem. Tudta, hogy mentorra van szüksége, keresett magának egyet, ezért közvetlenül felelős azért a férfiért, akivé formálta magát.

Valahol menet közben azonban megszűnt a szakmai távolságtartás közöttünk, s végül teljesen eltűnt. Olyan ő nekem, mintha a saját fiam lenne, és ezért tudott engem is megvezetni. De most már tudom.

Ő is ugyanolyan veszélyes, mint a felesége.