Szergej Gurijev – Daniel Treisman

Spindiktátorok

A zsarnokság változó arca a 21. században

részlet

A fordítás alapja:
Sergei Guriev – Daniel Treisman
Spin Dictators – The Changing Face of Tyranny in the 21st Century
With a new preface by the authors

Copyright © 2022 by Princeton University Press
Preface to the paperback, copyright © 2023 by Princeton University Press

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publisher

Fordította: © Roboz Gábor, 2023
Szakmailag lektorálta: Filippov Gábor
Szerkesztette: Darida Benedek

Borítóterv: Juhász Gábor Tamás
Borítófotók:
Sasa Dzambic Photography/shutterstock.com (Vlagyimir Putyin és Recep Tayyip Erdoğan); Frederic Legrand – COMEO/shutterstock.com (Hszi Csin-ping); Drop of Light/shutterstock.com (Donald Trump); Alexandros Michailidis/shutterstock.com (Orbán Viktor); Harold Escalona/shutterstock.com (Hugo Chávez)

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Hungler Tímea
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 437 6

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Kátyának, Szásának és Andrejnek

Sz. G.

Susinak, Alexnek és Larának

D. T.

Tartalom

Előszó a 2022-es puhafedeles kiadáshoz

Előszó

Bevezető

1. fejezet: Félelem- és spindiktatúrák

I. rész: Így valósítják meg

2. fejezet: Fegyelmezés büntetés nélkül

3. fejezet: Posztmodern propaganda

4. fejezet: Észszerű cenzúra

5. fejezet: Diktátorok demokráciája

6. fejezet: Globális fosztogatás

II. rész: Ezért történik, és ezt tehetjük ellene

7. fejezet: A modernizációs koktél

8. fejezet: A spindiktatúrák jövője

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Előszó a 2022-es puhafedeles kiadáshoz

Amióta 2021 elején nyomdába adtuk a Spindiktátorokat, történt néhány drámai esemény, amely a feje tetejére állította a világpolitikát. Tavaly nyáron, miközben az amerikaiak kivonták a katonáikat Afganisztánból, a tálib gerillák bevonultak a területre. Villámgyorsan szertefoszlott a remény, hogy az évek során esetleg meggyengültek. Miután Kínában a Covid–19 mutálódott, Hszi Csin-ping elnök több millió városlakót kényszerített arra, hogy hónapokig a lakásában maradjon. Bár a rendelkezés egészségügyi okokból született, minden sanghaji lakos, aki kísértést érzett arra, hogy hangot adjon az ellenvéleményének, megtanulta, milyen is a házi őrizet. Hongkongban a politikai foglyok száma 2021 közepe óta megduplázódott. Kazahsztán éppen aktuális autokratája egy erőszakos lázadás miatt átmenetileg nem tudta gond nélkül átadni a stafétabotot az utódjának. A legszörnyűbb fejlemény pedig az volt, hogy Oroszország elnöke, Vlagyimir Putyin könyörtelen háborút indított Ukrajnában. A vezető, aki korábban kivételes hozzáértéssel alkalmazta a kontroll kifinomult módszereit, most a jelek szerint eltökélte, hogy leradírozza a térképről a szomszédos országot.

Ilyen nyugtalanító hírek hallatán joggal merülhet fel a kérdés, hogy korábban nem érveltünk-e elhamarkodottan, amikor azt állítottuk, hogy a félelemdiktatúrákat a gazdaságuk modernizálódásával lassan leváltják a spindiktatúrák. A közelmúlt eseményei talán inkább visszarendeződésre utalnak? Természetesen elképzelhető, hogy könyvünk írásakor tévedtünk, de mi nem így gondoljuk. Akadnak visszarendeződésről árulkodó jelek, de még mindig úgy látjuk, hogy korunk diktátorainak a kifinomult manipulációs módszerek használata jelenti a jövőt. Az utóbbi idők fejleményei pedig belesimulnak abba a gondolatmenetbe, amelyet az innovatív technikákkal élő spindiktátorok globális felemelkedéséről (és bukásáról) fogalmaztunk meg. A szóban forgó események látványosan szemléltetik, milyen fontos lenne, hogy a Nyugat minél több lépést tegyen annak érdekében, hogy szembeszegüljön az autokratákkal.

A spindiktatúráknak még távolról sem áldozott le. Miután erőszakkal eltiporta a 2021. januári felkelést, a kazah Tokajev elnök gyorsan visszatért a manipulációhoz, egy olyan „demokratikus” alkotmánymódosítást megvalósítva, amellyel – ez pedig különösen fontos szempont – mérsékelte az elődje befolyását. Kína átrendeződése azért nem változtat a globális egyensúlyon, mert ez az ország soha nem számított spindiktatúrának. Hszi elnök nem arra használta az információs eszközöket, hogy kiváltsa, hanem hogy hatékonyabban és célzottabban használhassa a terrort.

Mivel a kínaiak nagy része a metropoliszokon kívül a mai napig szegénységben él, a kemény elnyomás költségei még mindig kezelhetők. Afganisztán esetében – ahol az írástudatlanok aránya 60 százalék felett van – sem volt soha valószínű, hogy az országban kialakulnak a zsarnokság modern módszerei. Szemben Oroszországgal. Putyin a modern modell egyik korai és sikeres alkalmazója volt. Irányított választásaival, társutas (kooptált) médiájával és ellenfelei csendes peremre szorításával sokaknak példát mutatott. Ám a 2010-es évek vége felé már hátrafelé araszolt, és rezsimje 2021-re szinte már félelemdiktatúrává vált (ahogyan arról az 1. fejezethez tartozó 6. és 7. jegyzetben még szót ejtünk). Azóta a kört be is zárta. Miközben a tankjai begördültek Ukrajnába, Oroszország biztonsági szolgálatai otthon kezdtek háborúzni, eltiporva a kevés megmaradt, szabad médiaszereplőt, blokkolva a Facebookot, a Twittert és más közösségimédia-felületeket, és 15 év kemény munkaszolgálattal fenyegetve mindazokat, akik bírálni merték a „különleges katonai hadműveletet”.

Hogy miért került sor erre a változásra? Válaszunk a könyvben olvasható. A 8. fejezetben foglalkozunk majd azzal a dilemmával, amellyel a Putyinhoz hasonló diktátorok szembesülnek, amikor egy fejlődőben lévő társadalmat próbálnak uralni. Az efféle vezetők elsősorban a modernizáció és a globalizáció együttes hatása miatt térnek át az erőszakról a manipulációra. A könyvünk későbbi részében bemutatott „modernizációs koktél” jobban kedvez a spindiktatúráknak, mint a félelemdiktatúráknak – ugyanakkor épp emiatt olyan nehéz is hosszú távon fenntartani a spindiktatúrákat. Ez történt Oroszországgal. Az elmúlt 15 évben látványosan megnövekedett a felsőoktatásba beiratkozott hallgatók száma, felgyorsult a széles sávú internet és a közösségi média használatának terjedése, és egyre inkább megcsappant a bizalom az állami tévé híradójában. A korrupcióról szóló YouTube-videók, amelyeket az ellenzéki vezető, Alekszej Navalnij posztolt, több tíz-, esetenként több százmillió megtekintést értek el, a nyomukban pedig 2017-ben és később tüntetéshullámok indultak. Miután egyre többen támogatták a szólásszabadságot, az információhoz való hozzáférést és a békés ellenállás lehetőségét, Putyin népszerűségi indexe a 2018 áprilisában mért 82 százalékról 2020 májusára 59 százalékra esett vissza. Az ukrajnai inváziót megelőző hét évben még az Egyesült Államokkal és Európával kapcsolatos pozitív érzelmek is egyre szélesebb körben terjedtek. Egy spindiktatúra nagy fokú hozzáértést igényel, és Putyin csapata a jelek szerint egyre kevésbé állt a helyzet magaslatán.

Amikor pedig egy diktátor eljut erre a pontra, választás elé kerül. Vagy tovább tökéletesíti a módszereit (mint Szingapúr határtalanul kreatív stratégái), vagy hagyja a spindiktatúrát, és visszatér a nyers erőszakhoz. Putyin az utóbbit választotta.

Nem ő volt az első, aki így tett. Venezuelában Hugo Chávez halála után utódja, Nicolás Maduro karizmája hiányát könyörtelen módszerekkel palástolta. Törökországban Recep Tayyip Erdoğan úgy reagált egy kudarcot valló puccskísérletre, hogy több tízezer ellenlábasát záratta rács mögé. A visszatérést a megfélemlítéshez mindig a végső elkeseredés váltja ki, és az erő helyett éppen hogy a gyengeségre utal. Ráadásul óriási gazdasági árat kell fizetni érte: ilyenkor a nemzetközi befektetések visszaesnek, a Nyugat szankciókat foganatosít, sok magasan képzett munkavállaló elhagyja az országot, a titkos ügynökök kifosztják az üzleti szektort. Venezuela gazdasága összeomlott, az ENSZ adatai szerint az egy főre jutó jövedelem amerikai dollárban számolva 14 ezerről (ennyi volt 2000-ben) kevesebb mint 5000-re esett (ennyi lett 2019-ben). Törökország – ahol a munkanélküliség aránya 10 százalék felett van, az infláció pedig 80 százaléknál jár – jelenleg mélyre süllyedt a stagflációban. Oroszország gazdasági hanyatlása is látványos volt, különösen annak fényében, milyen gyorsan került erre sor. A háború előtt jósolt 3 százalékos gazdasági növekedés helyett az ország GDP-je 2022-ben várhatóan 6 százalékkal esik vissza, 2023-ban pedig még rosszabb lesz a helyzet. Venezuelával vagy Törökországgal szemben Oroszország fő gazdasági exportcikkei, az olaj és a földgáz rendkívül magas ára ellenére is megrogyott.

Ha a túlélés felől nézzük, Putyin óriási rizikót vállalt a háborúval – és valószínűleg hibát követett el. Ha az országon belüli erőszak eszközéhez folyamodott volna, akkor nem merül fel a kockázat, hogy súlyos nyugati szankciókat vetnek ki rá, és sok katonát kell feláldoznia a csatatéren, minek következtében önmaga ellen is fordíthatja a hazai közvéleményt. Minket is ugyanúgy megdöbbentett Ukrajna teljes körű lerohanása, mint bárki mást. Mivel – ahogyan azt majd bemutatjuk a könyvben – a spindiktátorok ritkán vetik be a hadsereget, ez a lépés arról árulkodott, hogy Putyin a félelemdiktatúrák egyik fontos eszközéhez nyúlt. Ahogyan eddig zajlott a háború – vérfagyasztó és alig leplezett borzalmakkal –, az világosan jelzi, hogy az orosz elnök minden hidat felégetett maga és tettestársai mögött. Azzal pedig, hogy háborús bűncselekményekbe vonta be a hadsereget, talán elhallgattatni igyekszik a mérsékelteket, akik egy nap esetleg vissza akarnának térni a puhább irányvonalhoz.

Akárhogy is, ezt már nem lehet meg nem történtté tenni. A spindiktatúrák arra a mesére épülnek, hogy a diktátor kompetens, jó szándékú demokrata. A közvélemény vagy őszintén hisz ebben, vagy legalábbis úgy tesz. Mindenesetre ha egyszer a színjáték lelepleződik, a színpadot szinte lehetetlen lesz újra berendezni. Az ország ezután valószínűleg egyre mélyebbre csúszik a represszióban. Putyin elveszítette a motivációt arra, hogy államférfiként cselekedjen. Lesznek persze oroszok, akiket a dühös nacionalizmus és a harag retorikája képes mozgósítani. Mások, szerintünk vélhetően a többség, nem lesznek ilyen lelkesek, de egészen addig megbénítja őket a félelem, amíg valamilyen krízishelyzet fel nem borítja a stabilitást.

Venezuela, Törökország és Oroszország diktátorai visszatértek tehát az erőszakhoz. Mások azonban továbbra is azt teszik, amit eddig is. Orbán Viktor megint csak úgy keverte a paklit, hogy a 2022-es magyarországi választásból ő kerüljön ki győztesen. Szingapúr nagymestereit sem mozdította el senki a hatalomból. A kazah Tokajev elnök hamar maga mögött tudta a tavaly januári erőszakot. Malajzia, miután 2018-ban tett egy óvatos kísérletet a demokráciával, újra zavaros vizekre evezett. Azerbajdzsánban és Tanzániában inkább a manipulációt látjuk működni, mint a félelmet.

A különböző, megtépázott demokráciák is ebbe az irányba tartanak. A mexikói Andrés Manuel López Obrador és a brazil Jair Bolsonaro széles körű népszerűségüket kihasználva gyengítették meg a fékek és ellensúlyok rendszerét – ugyanakkor mindketten ellenállást tapasztaltak. Hogy melyikük útja merre visz, azt jelen pillanatban még nem látni. Két másik eset pedig még aggasztóbb. Tunéziában Kaisz Szaíd elnök arra használta fel kezdeti népszerűségét, hogy feloszlassa a parlamentet, és különböző alkotmánymódosításokkal bebetonozza a hatalmát. Emberei elkergették az al-Dzsazíra hírcsatornát a tuniszi főhadiszállásáról, és megváltak a Vatanija állami tévécsatorna igazgatójától. Szaíd ügyészei – jellegzetes spindiktátori módszerrel – látszólag nem politikai bűnökért szálltak rá a politikai ellenfeleikre: Hamadi Dzsebali korábbi miniszterelnököt például egy állítólagos pénzmosásért vették célba. A második nyugtalanító példa Szerbia miniszterelnöke, Alekszandar Vucsics, aki Szlobodan Milosevics hírközlési minisztereként fejlesztette tökélyre a képességeit az 1990-es években. Bár Szerbiát többnyire még mindig demokráciaként tartják számon, sokatmondó jelek utalnak arra, hogy egyre mélyebbre csúszik a lejtőn. Az ország legtöbb nagy tévécsatornája és bulvárlapja Vucsics pártjának kezében van, és közülük sokan jutnak állami hirdetésekhez és támogatásokhoz. Hogy, hogy nem, ezek az orgánumok gyakran megkérdőjelezik az ellenzék hazaszeretetét. A kormánykritikus médiát pedig számos alkalommal megvádolják rágalmazással – óriási összegű kártérítéseket követelve tőle –, és rendszeresen alávetik őket alapos adóellenőrzésnek.

Röviden: a spindiktátorok kézikönyvét a mai napig sokan forgatják. Az elmúlt néhány évben gyakran nyúltak a kötetben bemutatott technikákhoz. Orbán csapata több rádióadót is arra kényszerített, hogy költözzön át az éterből az internetre, de úgy tettek, mintha nem is politikai természetű ügyekről lenne szó. Az egyik csatorna, a Tilos Rádió azért veszítette el a sugárzási engedélyét, mert egyes adásaiban káromkodások hangzottak el. Egy másik adó, a Klubrádió bűne pedig az volt, hogy nem játszott elég magyar zenét. (A kormány tagadja, hogy cenzúrát alkalmazott volna.) A rágalmazási perek – legyen szó polgári vagy bűnügyi perekről – Szerbiában és máshol is változatlanul gyakoriak. Szingapúrban 2022-ben három hét börtönbüntetésre ítéltek két újságírót, amiért korrupcióval vádoltak kormánytagokat – a hatóságok szerint alaptalanul. Malajziában pedig, miközben az ország visszasüppedt a spindiktatúra mocsarába, újra elővettek egy londoni székhelyű újságíró ellen indított, régi becsületsértési pert.

A 2. fejezetben majd kitérünk rá, hogyan használják a spindiktátorok „a fogva tartás forgóajtós rendszerét” arra, hogy ne vádolhassák őket azzal, politikai okból zárnak embereket rács mögé. Ilham Alijev azerbajdzsáni elnök 2022 májusában azzal került az újságok címlapjára, hogy megkegyelmezett néhány politikai fogolynak – a rendőrség azonban gyorsan újabbakat vett őrizetbe. A kormányt kritizálókat – mint régebben – különböző, nem politikai természetű bűnök elkövetésével vádolták meg: az egyik korábbi politikai fogollyal és bloggerrel szemben kábítószer-birtoklásért indult eljárás. Kazahsztánban a rendőrök 2022 júliusában letartóztattak egy helyi újságírót, amiért állítólag pénzt akart kizsarolni egy helyi üzletemberből. Hogy eltereljék a figyelmet a durva módszereikről, a spindiktátorok gyakran vádolják az ellenzéket erőszakkal. A szerb Vucsics még tovább ment annak érdekében, hogy maga mellé állítsa a közvéleményt: azt állította, hogy az ellenségei megpróbálják eltenni láb alól. A helyi média több merényletkísérletről is beszámolt. Letartóztatásra és vádemelésre azonban ritkán került sor.

Mindemellett a spindiktátorok továbbra is előszeretettel lépnek be nemzetközi intézményekbe, hogy aztán kedvük szerint manipulálhassák őket. (Ezt a félelemdiktátorok is gyakran megteszik, ha úgy vélik, nem kell számolniuk a következményekkel.) A török Erdoğan nagy leleményességről tanúbizonyságot téve nem mindennapi lehetőségeket látott az ukrajnai háborúban. Egyrészt harci drónokat adott el Ukrajnának, és lezárta a Boszporusz-csatornát, valamint a Dardanellákat az orosz hadihajók elől. Másrészt azzal fenyegetőzött, hogy megvétózza Svédország és Finnország csatlakozását a NATO-hoz, ha – többek között – nem adják ki a száműzött ellenzékieket Törökországnak. Mindezen túl nem volt hajlandó szankciókat kivetni az orosz kereskedelemre és befektetésekre.

Bár az Európai Unió a koronavírus-helyzet kezelésére biztosított, nagy összegű támogatásokon keresztül szokatlan nyomást gyakorolt Magyarországra, Orbán továbbra is talpraesetten lavírozgat. Engedményeket ígért Brüsszelnek a közbeszerzések, a bírói rendszer, a nemzeti konzultációk és az energiapolitika terén. Ezek azonban a legkevésbé sem fenyegetik a média, a bíróságok és a parlament felett gyakorolt hatalmát, és nem akadályozzák abban, hogy továbbra is szélsőjobboldali retorikával tüzelje a közvéleményt. A jelenkori európai értékeken élcelődve nemrégiben az általa csak „kevert fajúnak” nevezett nyugati társadalmakon köszörülte a nyelvét.

Az Interpol vörös riasztásaival mindenféle diktátor szívesen visszaél. Ráadásul a szervezet, önmaga paródiájaként, 2021 novemberében az Egyesült Arab Emírségek egy olyan tábornokát választotta meg elnökének, akit kínzásban való bűnrészességgel vádoltak meg. Néhány hónappal később egy franciaországi bíróság nyomozást indított az ügyben. Párizsból egyelőre nem kérvényezték, hogy az Interpol vörös riasztást adjon ki a tábornok személyére.

A spindiktátorok továbbra is igyekeznek hasznos barátságokat kötni Nyugaton. Amellett, hogy beférkőzött Putyin kegyeibe, Orbán lenyűgözően sikeresen csavarta el az amerikai konzervatívok fejét. A Konzervatív Politikai Akció Konferencia (Conservative Political Action Conference, CPAC) 2022 májusában Budapesten tartott rendezvényt, augusztusban pedig álló taps fogadta a magyar miniszterelnököt a CPAC dallasi konferenciáján, ahová nem sokkal az után érkezett, hogy beugrott Donald Trump exelnökhöz annak New Jersey-i golfpályájára. Orbánhoz hasonlóan Vucsics is alig várja, hogy elismerést kapjon, amiért elfogadta, hogy az EU elszigetelje Oroszországot az ukrajnai háború miatt. Charles Michel, az Európai Tanács elnöke szó szerint áradozott, amikor 2022 májusában meglátta „az ő drága jó barátját, Alekszandart” Belgrádban. Több ígérettel is elhúzta Vucsics orra előtt a mézesmadzagot, mondván: a vártnál gyorsabban lezajlik majd Szerbia EU-csatlakozási ügye, és több tízmilliárd dollárnyi EU-s segély is érkezik a Balkánra.

Nem meglepő, hogy a spindiktátorok többsége folytatja az eddigi tevékenységét, és újabbak kerülnek hatalomra, miközben másokat maguk alá gyűrnek a válsághelyzetek, és visszatérnek a félelemkeltéshez. Mindannyiuknak választ kell adniuk a modernizációs koktélra, és – ahogyan azt a könyvben majd bemutatjuk – eddig sem a modernizáció, sem a globalizáció nem fordult a visszájára, bár elképzelhető, hogy mindkettő elérte a tetőpontot. A koronavírus, továbbá az ellátási láncok akadozása és az infláció súlyosbodása ellenére a nemzetközi kereskedelem változatlanul világunk egyik alappillére. Egyre többen tanulnak tovább világszerte, ahogy a gazdaság súlypontja átkerül a mezőgazdaságról és az iparról a posztindusztriális szolgáltatásokra. Változatlanul szárnyal az internethasználat is: a 2019-ben mért 4,1 milliárd felhasználóból 2021-re már 4,9 milliárd lett. Az ilyen előrelépések megnehezítik azon diktátorok dolgát, akik a félelmen keresztül akarják uralni az országuk népességét. A folyamatok egyenlőtlensége azonban lehetővé teszi, hogy egyes instabil demokráciák visszafejlődjenek spindiktatúrákká. A Tunéziához és Szerbiához hasonló országokban, amelyek gyenge pillanataikban – amikor az állampolgárok szerveződni kezdtek, a Nyugat pedig éberen figyelt – engedélyezték a formálisan demokratikus intézmények működését, az ártalmas vezetők azon dolgoznak, hogy visszatérhessenek a manipulációs módszerek használatához.

2021-ben a könyvünket azzal zártuk, mit is tehetne a Nyugat annak érdekében, hogy eredményesebben szembeszálljon a spindiktátorokkal és egyéb zsarnokokkal. Jelen sorok írásakor, 2022 közepén egyes területeken látunk ugyan előrelépést, de messze nem elegendőt. Az, hogy Oroszország kiberbűnözői nem tudtak különösebben nagy károkat okozni a Nyugatnak – vagy akár Ukrajnának –, arra utal, hogy az érintett kiberbiztonsági rendszerek viszonylag hatékonyak. A nyugati országoknak azonban még így is lenne mit fejleszteniük a pénzügyi ellenőrzési rendszeren és a kémelhárításon. A nagy techvállalatoknak nem azzal kellene foglalkozniuk, hogy megpróbálják csökkenteni a jelenlegi termékeik és szolgáltatásaik kártékonyságát. Inkább el kellene végezniük a szükséges kutatásokat, és fel kellene építeniük azokat a rendszereket, amelyek képesek megvédeni és továbbfejleszteni a globális demokráciát. Bár időnként kénytelenek vagyunk katonai elrettentéssel és erőszakkal válaszolni az agresszívabb diktátorok tevékenységére, továbbra sem szabad félnünk attól, hogy kapcsolatokat építsünk azokkal, akik békésebben intézik az ügyeiket. A hatékony felügyelet nem a normális viszony alternatívája – inkább az ezt lehetővé tévő előkészület.

Az egyik legfontosabb kihívásnak azt tartjuk, hogy újra fel kell építeni a demokratikus kormányok hitelességébe, kompetenciájába és liberalizmusába vetett bizalmat. Természetesen mindig is tisztában voltunk vele, hogy ez nem könnyű feladat. Másfél évvel a kéziratunk befejezése után a folyamat lassú elindulásának jeleit látjuk. A Nyugat egységes és gyors reakciója Putyin agressziójára még a szkeptikusokat is meggyőzte. Az egyes országok intézményeinek megreformálásához szükséges lépéseket azonban sokkal nehezebb megtenni. Másfél évvel az amerikai Capitolium január 6-ai ostroma után az Egyesült Államok igazságügyi minisztériuma, úgy tűnik, hogy fontolóra veszi a vádemelést a Trump-adminisztráció magas rangú tisztviselői és támogatói ellen – mind a zavargáshoz kötődő bűncselekmények kapcsán, mind azért, mert álelektorokból álló jelölőlistával próbálták lerombolni az elnökválasztás hitelességét. Nagyon fontos ilyen büntetőeljárásokat lefolytatni, hogy a jövőben remélhetőleg kevesebben próbálják efféle módszerekkel megfordítani az elveszített választások eredményét. A hírek szerint még egyes republikánus szenátorok is készek támogatni az elektori szavazatok számlálásáról szóló törvény (Electoral Count Act) módosítását – annak homályos szövegezése ugyanis a jövőben további alkotmányos válságokkal fenyeget. Mire könyvünk megjelenik, már tudni fogjuk, hogy végül sor került-e az említett lépésekre.

És ez csak a kezdet. Ahogyan azt az Interpol esete látványosan szemléltette, a nemzetközi intézmények továbbra is a visszaélések sajnálatosan könnyű prédái. Annak reményében, hogy Magyarország eleget tesz a jogállamiság követelményeinek, az EU végre jelentős forrásokat tart vissza. A diktátorok tevékenységét lehetővé tévő nyugati szereplők hálózata azonban továbbra is nagyon erős. Ebből a szempontból az ukrajnai háború hatásos figyelmeztetésként szolgált. Putyin a jelek szerint alábecsülte a Nyugat reakcióját. Amikor a diktátorokat meggyőzik arról, hogy a Nyugat puhány és korrupt, az imént említett nyugati szereplők csak még inkább felbátorítják a zsarnokokat az erőszakoskodásra. Pedig Európa épp csak elkezdte feltakarítani a Moszkvából szivárgó szennyet. Hiába távozott Boris Johnson brit miniszterelnök a Downing Streetről, nyitva maradt néhány nyugtalanító kérdés azzal kapcsolatban, hogy milyen szálak fűzik a brit konzervatív pártot Oroszországhoz kötődő adományozókhoz. Olaszországban 2022 júliusában két nagy Kreml-barát párt segített szétzúzni a mérsékelt, Ukrajna-párti miniszterelnök, Mario Draghi koalícióját. Franciaországban a politikai spektrum különböző pontjain elhelyezkedő vezetők is Putyin mellett álltak ki, akár ideológiai, akár személyes, akár pénzügyi érdekektől vezérelve. Ami pedig Németországot illeti, az 1990-es évek vége óta két egymást követő kancellár is olyan energiapolitikát képviselt, amelynek következtében az országuk könnyen áldozatául eshetett az orosz zsarolásnak.

Az ellentmondásos kommunikáció veszélyes lehet. Miután Oroszország 2014-ben megszállta a Krím félszigetet, és felkelést szított a Donbászban, egyes nyugati vezetők nyilvánosan is bírálták mindezt, és mérsékelten szigorú szankciókat vetettek ki az országra. A nyugati elit jelentős része azonban továbbra is támogatta Putyint, elbagatellizálva a törvénytelen területszerzését. A demokrácia lényege részben az, hogy az emberek szabadon elmondhatják, mit gondolnak, és megválogathatják a barátaikat. Ha pedig, ahogyan azt fentebb említettük, azokkal is hajlandóak vagyunk szóba állni, akikkel nem értünk egyet, változást érhetünk el. A kifinomult módszerekkel dolgozó manipulátorok világában a prominens államfőknek és cégvezetőknek el kell kerülniük, hogy bábuként használják vagy félreértsék őket. Azáltal, hogy könyvünkben bemutatjuk, a spindiktátorok milyen szisztematikus módon uralják környezetüket a megtévesztésre alapozva, igyekszünk segítséget nyújtani abban, hogy az elriasztásuk és megfékezésük eredményesebb legyen. Ez ma fontosabb, mint valaha.

Párizs, Los Angeles

2022. szeptember

Előszó

A 21. század elején a világpolitika fontos mérföldkőhöz érkezett. A történelem során először fordult elő, hogy a Föld demokráciáinak száma meghaladta az autoriter országokét. A szakértők e földcsuszamlásszerű „harmadik hullám” csúcsán 98 országot minősítettek szabad kormányzati formájúnak, miközben 80-at még mindig diktátorok uraltak. Az optimizmus ragadós volt. Az újfajta információtechnológiák, a globalizáció és a gazdasági fejlődés látszólag lehúzta a rolót az erős emberek előtt. Az országok modernizálódásával a zsarnokság mint uralmi forma egyre inkább idejétmúltnak számított.

Az ünneplés azonban nem tartott sokáig – mi több, épp csak elkezdődött. A szabadság diadalmenete néhány éven belül megtorpant, és egyesek hamarosan már „a demokrácia hanyatlásáról” kezdtek beszélni. Az Egyesült Államokból eredő pénzügyi válság az egész világgazdaságra súlyos csapást mért, ez pedig aláásta a nyugati kormányzási formába vetett bizalmat. A demokráciák száma 2019-re már 87-re esett vissza, a diktatúráké pedig 92-re emelkedett. Nyugaton a liberalizmus nem tudta felvenni a versenyt a populizmussal, Keleten pedig minden szempár Kína üstökösszerű felívelésére szegeződött. A túláradó ezredfordulós lelkesedés hamarosan borúlátásnak adta át a helyét.

A korunkat jellemző politikai pesszimizmus némileg túlzott. A globális demokrácia a legtöbb elemzés szerint továbbra sincs sokkal rosszabb helyzetben, mint az eddigi legsikeresebb évei idején. Ugyanakkor a zord hangulat miértjén gondolkodva izgalmas kérdéssel találjuk szemben magunkat. Még ha a diktatúrák nem is uralták el a bolygót, továbbra sem világos, hogyan maradhatnak fenn – sőt, hogyan virágozhatnak – egy ultramodern világban. Miért van az, hogy miután a fasizmustól a kommunizmusig a 20. század összes, vérszomjas agyréme hitelét vesztette, még mindig a szemünk előtt épülnek fel az új autokráciák? És mit kezdjünk azokkal az erős emberekkel, akik a modernitás eszközeit és a Nyugat technológiáit felhasználva intéznek kihívást a nyugati életmóddal szemben?

Kínára páratlan népességszaporulata és robbanásszerű gazdasági fejlődése miatt sokszor hivatkoztak már úgy, hogy tökéletesen működő rivális alterntívát kínál a liberális demokráciára. Gazdasági sikere – amelyet még a 2008–2009-es visszaesés és a 2020-as Covid-krízis sem állított meg – a jelek szerint szembemegy azzal a felfogással, amely szoros összefüggést feltételez a fejlődés és a népuralom között. Ugyanakkor Peking és Sanghaj csillogó-villogó metropoliszain, valamint Hongkong és Makaó ugyancsak fényűző kikötővárosain kívül az ország nagy része változatlanul szegénységben él, népessége pedig továbbra is rövid pórázon tartható az iparosodás korabeli vagy akár az iparosodás előtti módszerekkel. Még nagyobb rejtély, hogy a nem szabad kormányzatok hogyan képesek fennmaradni az olyan tehetős társadalmakban, mint Szingapúr és Oroszország, ahol többeknek van egyetemi végzettsége, mint a nyugati demokráciák zömében. Vajon az efféle esetek egy autoriter jövőbe kínálnak bepillantást?

Ez a könyv kísérlet arra, hogy bemutassuk napjaink diktatúráinak természetét. Munkánk tudományos kutatásokon és személyes tapasztalatainkon alapul. Mindketten évek óta kísérjük már figyelemmel – szaktudományos elemzések és hétköznapi megfigyelés révén – Putyin rendszerének felépülését. Arra jutottunk, hogy az elnök rezsimje nem egyedülálló, hanem inkább egy olyan trend képviselője, amely világszerte átformálja az autoriter berendezkedésű államokat – Hugo Chávez Venezuelájától kezdve Orbán Viktor Magyarországán és Mahathir Mohamad Malajziáján át Nurszultán Nazarbajev Kazahsztánjáig. Az elemzők között nincs konszenzus arról, hogyan is nevezzék a szóban forgó vezetőket. Egyesek bedőlnek látszólagos demokráciájuknak, mások suta párhuzamokat vonnak köztük és a régmúlt erős emberei között – Putyint „cárnak”, Erdoğant „szultánnak” titulálva. Minden ilyen vezető esetében azt látjuk, hogy újszerű – de nem előzmény nélküli – megközelítésre törekszenek, amely egy darabig még a globalizáció modern közegében is képes konzerválni az autokráciát. Stratégiájuk kulcseleme a megtévesztés: korunk diktátorainak többsége leplezi a valódi természetét. Az első feladatunk tehát az, hogy megértsük a működési logikájukat. Az alábbi fejezetekben bemutatjuk, miért alakultak ki ezek a rezsimek, hogyan működnek, miféle fenyegetéseket jelentenek, és miként szállhat szembe velük a Nyugat a leghatékonyabban.

A könyvünk alapját képező elméleti és empirikus kutatásunkról korábban már számot adtunk gazdasági és politikatudományi folyóiratokban közölt publikációinkban. Reményeink szerint az alábbiakban sikerül még jobban megvilágítanunk a legfontosabb észrevételeinket. Amikor csak lehetséges, már megjelent tanulmányokra (köztük a sajátjainkra) és adatokra hivatkozva támasztjuk alá az érvelésünket. A könyvünk anyagát kiegészítő online felületen (Press.princeton.edu/books/spin-dictators) különböző táblázatokat és grafikonokat is találnak az érdeklődők. Ezekre a vonatkozó fejezetek záró szekciójában „Bizonyíték-ellenőrzés” címen utalunk.

Az évek során sok kollégánktól és barátunktól kaptunk visszajelzést a könyvben bemutatott gondolatainkról. Hálásak vagyunk Alberto Alesina, Makszim Ananyev, Marina Azzimonti, Timothy Besley, Bruce Bueno de Mesquita, Brett Carter, Chao-yo Cheng, George Derpanopoulos, Tiberiu Dragu, Georgy Egorov, Cherian George, Lisa George, Francesco Giavazzi, Gilat Levy, Andrew Little, Elias Papaioannou, Torsten Persson, Richard Portes, Andrea Prat, Eugenio Proto, Gerard Roland, Arturas Rozenas, Sárváry Miklós, Paul Seabright, Daniel Seidmann, David Skarbek, Konstantin Sonin, Francesco Squintani, Eoghan Stafford, David Stromberg, Guido Tabellini, Ujhelyi Gergely, Qian Wang, Feng Yang és Fabrizio Zilibotti, Cevat Aksoy, Anders Aslund, Jonathan Aves, Danny Bahar, Carles Boix, Maxim Boycko, Javier Corrales, Tim Frye, Barbara Geddes, Scott Gehlbach, Susan Landesmann, Lee Morgenbesser, Peter Pomerantsev, Molly Roberts, Dani Rodrik, Michael Ross, Andrei Shleifer, Andrej Szoldatov, Art Stein, Milan Svolik, Adam Szeidl, Szűcs Ferenc, Michel Treisman, Josh Tucker, David Yang és Jekatyerina Zsuravszkaja (valamint két, névtelenséget kérő ismerősünk) közreműködéséért. A felsoroltak mindegyike elolvasta a kézirat egy részét vagy egészét, és felbecsülhetetlen értékű kommentárokat fűzött hozzá. Különösen hálásak vagyunk Andrei Shleifernek, amiért arra bátorított minket, hogy könyv formájában összegezzük a gondolatmenetünket. Természetesen bárminemű hibáért minket terhel a felelősség. Kevin Gatner, Nyikita Melnikov és Jekatyerina Nyemova nagyszerű segítséget nyújtott a kutatómunkában. A Princeton University Pressnél pedig rendkívül sokat profitáltunk Bridget Flannery-McCoy, Sarah Caro (aki azóta már a Basic Booksnál dolgozik), Eric Crahan és Alena Csekanov szakértői közreműködéséből és ösztönzéséből.

Bevezető

1. fejezet Félelem- és spindiktatúrák

A diktátorok változnak. A 20. század hírhedt zsarnokai – Adolf Hitler, Joszif Sztálin, Mao Ce-tung – karizmatikus vezetők voltak, akik milliók haláláért felelősek. Új civilizációkat akartak felépíteni szigorúan őrzött – és időnként egyre kijjebbre tolt – határaikon belül. Ehhez nemcsak az állampolgárok társadalmi létezését, hanem magánéletüket is ellenőrzés alatt kellett tartani. Ennek érdekében minden egyes vezető vasfegyelmű pártot és könyörtelen titkosrendőrséget épített ki. A régi idők diktátorai közül nem mindegyik volt tömeggyilkos vagy valamilyen utópisztikus látomás prófétája, de még a kevésbé vérszomjasak is magas szinten űzték a megfélemlítés mesterségét. Minden esetben rettegést akartak kelteni.

Az évszázad vége felé azonban valami megváltozott. A világ erős emberei kezdtek katonai egyenruhák helyett konzervatív öltönyökben megjelenni a tárgyalásokon. Legtöbbjük már nem végeztette ki az ellenfeleit tömött stadionok közönsége előtt. Sokuk elrepült a svájci Davosban megrendezett éves világgazdasági konferenciára, hogy dörgölőzzön a globális elithez. E diktátorok már közvélemény-kutatókat és politikai tanácsadókat alkalmaztak, egyes esetekben betelefonálós tévéműsorokat készíttettek, a gyerekeiket pedig nyugati egyetemekre íratták be. Ugyanakkor nem vették le a kezüket a népről – épp ellenkezőleg, a felügyelet hatékonyabb technikáinak kialakításán dolgoztak. Mindezt azonban úgy művelték, hogy közben demokratáknak adták ki magukat.

Nem minden autokrata hajtotta végre ezt a fordulatot. Az észak-koreai Kim Dzsongun és a szíriai Bassár el-Aszad fényképe illene a 20. századi despoták albumába. A kínai és szaúd-arábiai vezetők sem cserélték le a régi, félelemalapú modellt, inkább csak digitalizálták. Globális szinten azonban igenis változott a képlet. Korunk nem demokratikus rendszereinek vezetői szemében már nem az olyanok számítanak reprezentatív figuráknak, mint a totalitárius diktátor Joszif Sztálin, a szadista mészáros Idi Amin, vagy akár a reakciós tábornok Augusto Pinochet. Sokkal inkább az olyan nyájas manipulátorok, mint Orbán Viktor, vagy a szingapúri Li Hszien Lung – vagyis az olyan vezetők, akik a nép alázatos szolgáinak adják ki magukat.

A szóban forgó vezetők újfajta modelljének alapja egy zseniális felismerés. Fő céljuk változatlan: monopolizálni akarják a politikai hatalmukat. Korunk erős emberei azonban rájöttek, hogy az erőszak alkalmazása a jelenlegi viszonyok között nem mindig szükséges, sőt nem is feltétlenül hasznos. Egy leleményes vezető az állampolgárok megfélemlítése helyett azáltal is irányíthatja őket, hogy átformálja a világról alkotott képüket. Úgy csavarja őket az ujja köré, hogy engedelmeskedjenek, vagy akár tapsoljanak is neki. Napjaink diktátorai a keménykezű elnyomás helyett az információkkal való zsonglőrködésre építenek. A demokráciákban dolgozó spindoktorokhoz hasonlóan úgy manipulálják a híreket, hogy tömegbázist szerezzenek maguknak. Ezért nevezhetjük őket spindiktátoroknak.

A Putyin-talány

Eredetileg egy konkrét eset apropóján kezdtünk foglalkozni a témával. Az oroszok 2000 márciusában elnöküknek választottak egy korábbi KGB-alezredest, akinek politikai téren csak kevés tapasztalata volt. Vlagyimir Putyin színleg elfogadta a demokrácia elveit, ösztönei azonban nyilvánvalóan más irányba terelték. Egy ideig talán még saját magának sem volt világos, merre kormányozza az országát. A gazdaság fellendülésével párhuzamosan mindenesetre az ő népszerűsége is megugrott.

Putyin megőrizte a demokrácia látszatát, miközben nem győzte hangsúlyozni az egységes, modern állam kiépítésének szükségességét. A hatalom központosítása a 90-es évek zűrzavara után észszerű lépésnek tűnt. Putyin azonban nem állt meg itt, és egy idő után a végrehajtói hatalom – saját hatalma – megerősítése érdekében bevetett eszközök láthatóan aláásták a fékek és ellensúlyok rendszerét. Egyre szűkösebb lett a tér az érdemi politikai vitához.

A demokrácia korlátait Putyin saját népszerűsége dózerolta le. Az elnök ezt arra használta fel, hogy bejuttassa támogatóit a parlamentbe, és megfélemlítse az engedetlen helyi kormányzókat. A rendvédelmi erők és az üzleti befolyás eszközeivel megszelídítette a korábban tehetős üzletemberek által uralt, ám még így is versengésen alapuló médiát. Bár formailag meghagyta az országos választásokat, egyre kevésbé bízott bármit is a véletlenre. Putyin és az ő Egységes Oroszország pártja szinte mindig győzhetett volna szabad és tiszta választásokon is, ennek ellenére nyomásgyakorláshoz és trükkökhöz folyamodtak, hogy diadaluk még elsöprőbb legyen.

A demokráciák soha nem tökéletesek. Egy ideig úgy tűnt, Oroszország belpolitikai hiányosságai nem sokban különböznek attól, mint amit más közepes jövedelmű, félig szabad országoknál (például Argentína, Mexikó és Románia) látni. Szinte mindegyiküknél súlyos probléma a korrupció, a választások elcsalása és a sajtószabadság ingatagsága. Az érintett országok vezetői gyakran élnek vissza a rendőrség és a bíróságok felett élvezett befolyásukkal. Ugyanakkor ezeket a fogyatékosságokat jellemzően az elszámoltathatóság bizonyos foka kíséri.

Miután Putyin négy évig tartó miniszterelnöki ciklusa után 2012-ben újra Oroszország elnöke lett, már egyértelműen más kottából játszott. 2011 vége felé demonstrációhullám söpört végig Moszkván és más orosz városokon, az ugyanabban az évben megtartott parlamenti választás elcsalása miatt. Az, hogy közel 100 ezer ember vonult az utcára, világossá tette Putyinnak és tanácsadóinak, hogy valamit lépniük kell. Ellentámadásba lendültek: békés tüntetőket tartóztattak le, hűtlen politikusokat szorítottak ki a parlamentből, és a független média megmaradt képviselőit zaklatták.

Mindketten feszült figyelemmel kísértük a folyamat alakulását. Szergej akkoriban az egyik moszkvai közgazdaság-tudományi egyetem rektora volt, és tanácsadóként segítette az orosz kormány munkáját. Daniel pedig Nyugaton, professzori minőségben tanulmányozta a posztkommunista Oroszország politikáját. Szergejt 2013 tavaszán meglátogatta Putyin titkosszolgálatának néhány ügynöke, akik lefoglalták az e-mailjeit, és lemásolták a számítógépe merevlemezének tartalmát. Valamivel korábban részt vett egy kritikai elemzés megírásában, amelynek tárgya a legutóbbi bírósági ítélet volt a milliárdos Mihail Hodorkovszkij ellen, akit kétes hitelességű vádak alapján zártak rács mögé. A Kremlben a jelek szerint nem fogadták kedvezően az elemzést. Nem sokkal később Szergej Franciaországba költözött.

A Putyin által felépített orosz rendszer jellegzetesen autoriter – ugyanakkor az autoriter rendszerek szokatlan képviselője. Sztálinnal szemben Putyin nem öletett meg milliókat, és nem juttatott börtönbe még további milliókat. Még Leonyid Brezsnyev is – aki az ország későbbi, puha fázisában, 1964 és 1982 között vezette a Szovjetuniót – több ezer másként gondolkodót záratott be munkatáborokba és elmegyógyintézetekbe, minden ellenzéki párt működését betiltotta, és egyetlen olyan választást sem tartott, amelyen bármiféle versengés lett volna a pártok között. Ellenzéki gyűlések rendezésére akkoriban esély sem volt, a médiából kizárólag az agyzsibbasztó propaganda ömlött. A külföldi rádiók adását folyton megzavarták, és az orosz állampolgárok nagy része a rozsdásodó vasfüggöny miatt nem utazhatott külföldre.

Putyin már több mint 20 éve fennálló rezsimje másmilyen. Nem a szovjet stílusú cenzúrán alapul: napjaink Oroszországában ki lehet adni olyan könyveket és újságokat, amelyekben a Kreml erős emberét diktátornak nevezik. Csakhogy ezeket a legtöbb ember nem akarja elolvasni. A rendszer emellett nem félelemre épül, bár ez éppen változóban van. A rezsim fennállása óta volt már példa a politikához kötődő erőszakos cselekedetekre – ezekre általában homályos körülmények között került sor –, a Kreml azonban minden esetben elhárította magától a felelősséget. És bár Putyin politikai ellenfelei egyre feszültebbek, az orosz emberek többsége nem tűnik rémültnek. Sokan aránylag készségesen elfogadták azt a torz valóságverziót, amelyet Putyin médiája segített kidolgozni. A kommunista hatóságok – a munka ünnepe alkalmából rendezett parádékkal és az inkább csak rituális természetű választásokkal – az egyetértés illúzióját igyekeztek megteremteni. Putyin vezetése alatt sok orosz ember elfogadta ezt az illúziót.

A kialakulóban lévő rendszer vizsgálata során rájöttünk, hogy Putyin uralkodói stílusa nem egyedülálló. A venezuelai Hugo Cháveztől Orbán Viktorig számos nem demokratikus vezető támaszkodott ugyanerre az eszköztárra. Jó néhányan merítettek ihletet a terület úttörőjének számító Li Kuang-jaótól. Szingapúr hosszú ideig, 1959 és 1990 között hatalmon lévő miniszterelnöke elérte, hogy országa hátborzongató példát kínáljon arra, milyen is a szigorú politikai kontroll. Ez sokakat talán meglep, elvégre Szingapúr demokráciának állítja be magát, és gyakran tényleg így is kezelik. Az országban tartanak hagyományos választásokat. Az újfajta autokraták egyik legfontosabb innovációja azonban éppen az, hogy demokratának állítják be magukat. „Magának jogában áll annak nevezni, aminek akar – vágott vissza egyszer Li egy vele szemben kritikusan fogalmazó újságírónak –, de… miért kéne diktátornak lennem, ha egyszer amúgy is simán nyerek?” Azt már nem tette hozzá, hogy ha egy vezető mindig simán nyer, az napnál is világosabban jelzi, hogy modern diktátorról van szó.

20. századi zsarnokok

De mi is pontosan a diktatúra? A kifejezés a Római Köztársaságban – ahonnan ered – még azt jelentette, hogy egy vezető ideiglenesen korlátlan hatalmat kap valamilyen vészhelyzet kezelésére. Manapság ezzel a szóval utalunk bármilyen nem demokratikus kormányzásra. A diktatúra mára rokon értelmű kifejezése lett az autoritarianizmusnak és az autoriter rendszereknek – mi is ehhez a meghatározáshoz tartottuk magunkat a könyvben. A demokrácia megnevezés pedig olyan rendszerre utal, amelynek politikai vezetői szabad és tiszta választásokon nyerik el a tisztségüket, ezeken pedig minden – vagy legalábbis majdnem minden – felnőtt polgárnak joga van behúznia az ikszet. A liberális demokráciák a szabad választásokat jogállamisággal, az alkotmányos védelem alá eső polgári szabadságjogokkal, valamint a fékek és ellensúlyok intézményrendszerével ötvözik.

A 20. századot megelőzően egyetlen ország sem működött teljesen demokratikusan. A nők többségétől még ott is megtagadták a szavazati jogot, ahol szabad és tisztességes választások zajlottak. 1900-ban mindössze öt országban volt általános férfiválasztójog – és az Amerikai Egyesült Államok nem tartozott ezek közé, ott ugyanis a feketéket a Jim Crow-törvényekkel megfosztották számos joguktól. Néhány korlátozott választójoggal bíró köztársaságon túl – mint amilyen az Amerikai Egyesült Államok volt – a politikai rendszerek többsége három kategória valamelyikébe tartozott. Vagy monarchia volt, ahol egy király vagy királynő uralkodott, és néha korlátozta őt valamelyest az alkotmány és a részben képviseleti alapon működő parlament; vagy oligarchia, ahol a gazdagok egyes csoportjai kormányoztak; vagy gyarmati rendszer, ahol valamilyen külföldi hatalom kezében volt az irányítás.

A helyzet megváltozott a 20. században – amikor is a demokrácia három nagy hullámban terjedt. Ezek közül az első 1920 körül járt a csúcsánál, amikor új országok szakadtak le az I. világháborúban romba döntött európai birodalmakból, és amikor a nyugati kormányok liberalizálták a választójogi rendszerüket. A másodikra az 1940-es évek vége és az 1960-as évek eleje között került sor, amikor a II. világháború győztesei rákényszerítették a demokráciát a vesztesekre, az egykori ázsiai és afrikai gyarmatokon pedig választásokat tartottak. A harmadik hullám – valóságos cunami – a portugál „szegfűs forradalommal” kezdődött 1974-ben, a kommunizmus 1990 körüli összeomlásával felgyorsult, a 2000-es évek közepén pedig elért a tetőpontjára. 2015-re a Föld összes országának több mint felében – ez a bolygó teljes népességének 53 százalékát lefedte – választásos demokrácia volt, és nagyjából négyből egyben liberális demokrácia.

Hiába erősödött azonban a demokrácia világszerte, a diktatúrák nem tűntek el: az első két demokráciahullámot visszaesés követte. Ebben a két, demoralizáló hatású időszakban a szabad kormányok mintha megrogytak volna. Először jöttek az 1930-as évek – „egy nyomorúságos, becstelen évtized”, ahogyan W. H. Auden fogalmazott –, amikor az autokraták végigsöpörtek az európai földrészen. A diktatúráknak tehát nem áldozott le – inkább csak átalakultak. Néhány országban, mint Jugoszlávia és Románia, még tartotta magát a monarchia. Mellettük azonban megjelentek a zsarnokság új változatai, amelyek jobban alkalmazkodtak a demokráciának köszönhető tömegpolitikához. Az I. világháború alatt és után több millió, politikai értelemben tapasztalatlan munkás és leszerelt katona szavazhatott életében először. Mindez ráadásul egy globális vérontást követően történt, amely hiteltelenítette az örökös haladásba vetett liberális hitet.

Két újfajta rezsim – a kommunista és a fasiszta – látott neki az alacsonyabb társadalmi osztályok mozgósításának. Mindkettő a társadalom teljes átalakulásának ígéretével kecsegtetett. Vlagyimir Iljics Lenin bolsevikjai arra törekedtek, hogy az Orosz Birodalom maradványain felépítsék a kommunizmust. A nácik Adolf Hitler vezetése alatt egy árja birodalom megalapítására összpontosítottak. Hatalomra jutását követően mindkét rezsim képviselői arra kényszerítették a népet, hogy tegye magáévá a vezetők firkálmányaiból lepárolt ideológiát. Raymond Aron „szekuláris vallásokként” hivatkozott rájuk. Ezek az ideológiák a hagyományos vallásokhoz hasonlóan olyan igazságokat fogalmaztak meg, amelyeket nem lehetett megkérdőjelezni, az aktuális nehézségekről egy utópisztikus jövőre terelték a figyelmet, és meghatározták azon rituálékat, amelyekkel elkülöníthetők az igazhívők az eretnekektől. Lenin és Hitler Európában és azon kívül is követőkre talált.

A harmadik új modell, a korporatizmus a tömegek politikai mobilizációja helyett demobilizálni igyekezett az embereket, a magánélet szférájába száműzve őket. Az olyan konzervatív vezetők, mint a portugál António Salazar és a spanyol Francisco Franco, vissza akarták állítani a katolikus hierarchiát, a társadalom tekintélytiszteletét. A túlságosan is zajosnak ítélt parlamentek konzultatív jogkörrel ellátott kamarákat hoztak létre, ahol az egyes társadalmi csoportok választott képviselői különböző tanácsaikkal segíthették a vezető munkáját. A két korábban említett modellhez hasonlóan a korporatizmust is a jelennel szemben érzett undor hívta életre. Míg azonban a fasiszták és a kommunisták egy elképzelt jövőbe akartak menekülni, a korporatisták egy elképzelt múltba szerettek volna visszatérni.

A fasizmust felemésztették a II. világháború lángjai, a kommunizmus azonban túlélte ezeket az éveket, és terjedni kezdett. A korporatizmus Spanyolországban és Portugáliában is fennmaradt, sőt itt-ott – például Juan Perón Argentínájában – távoli visszhangjai is megjelentek. A zsarnokság második hulláma az 1960-as években kezdődött, amikor a háborút követő demokratizálódásból kifogyott a lendület. A sérülékeny posztkoloniális köztársaságok könyörtelen erős emberek kezébe kerültek, a gazdaságilag labilis Latin-Amerikában pedig katonai junták szerezték meg a hatalmat. A szóban forgó diktátorok közül néhányan – mint a kommunisták és a fasiszták – arra törekedtek, hogy az emberek mobilizálása révén szerezzenek maguknak támogatottságot. Mások – mint a korporatisták – inkább elcsendesíteni igyekeztek a népet. Az olyan szocialista forradalmárok, mint az egyiptomi Nasszer (aki mobilizálásra törekedett), olyan vezetőkkel osztoztak a világszínpadon, mint a szabadpiaci reakciós Pinochet Chilében (aki demobilizálni igyekezett) és a kleptokrata Mobutu Zaire-ben (aki ugyancsak demobilizálni igyekezett). Az öregedő kommunista rezsimek fejlődési íve gyakran a mobilizálástól a demobilizálás felé tartott, miközben a vezetők továbbra is ugyanazokba a forradalmi doktrínákba kapaszkodtak, de ezek egyre inkább ritualizált formában éltek tovább.

Ahogyan e rövid áttekintésből kiderül, a 20. századi diktatúrák sokszínűek voltak – ezzel együtt a legtöbb osztozott bizonyos közös vonásokon. Mindenekelőtt döntő többségük használta az erőszakos elnyomás eszközét. Így alakították át a társadalmat, így szereztek erőforrásokat az emberektől, így győzték le és riasztották el az ellenzéket. A mészárlás mértéke rezsimenként változó volt. Sztálin és Mao több 10 millió ember haláláért volt felelős. Mások „csak” ezrekéért (például a Fülöp-szigeteki Ferdinand Marcos) vagy százakéért (például az algír Chadli Bendjedid). És egyik vezető alatt sem volt állandó az erőszak mértéke. Néhányan, mint Franco tábornok, hivatalba lépésük elején voltak igazán brutálisak, mások, mint Bassár el-Aszad, inkább a későbbiekben fokozták az öldöklés mértékét. Akárhogyan is, a legtöbben súlyos vérontást vittek véghez.

E zsarnokok zöme ráadásul nagyon is nyíltan volt erőszakos – az öldöklésből amolyan gyomorforgató színházat csinált. Egyesek népes közönség előtt végeztették ki politikai ellenfeleiket: a zaire-i Mobutu például 50 ezer néző előtt akasztatta fel négy korábbi kabinetminiszterét. De akadtak olyanok is, akik közszemlére tették ellenfeleik holttestét, hogy megfélemlítsék a követőiket. A haiti erős ember, François „Papa Doc” Duvalier például három napra kihelyeztetett egy „renegát” felirattal ellátott, lefejezett holttestet Port-au-Prince egyik utcasarkára. Szinte mindegyik zsarnok fenyegető retorikát alkalmazott, hogy rettegést keltsen az emberekben, és elriassza az ellenfeleit. Az iraki Szaddám Huszein egyik alkalommal arról beszélt, hogy „torkokat fogunk elvágni”, egy másik alkalommal arról, hogy „vannak bizonyos gonosztevők, akik mérgezett tőrjeikkel hátba szúrtak minket”. A spanyol Franco azt hangoztatta, hogy az egyik ellensége „belülről akarja felforgatni a rendet”, és „csak a kínálkozó alkalomra vár, hogy lesújtson”.

Ugyanakkor a legtöbb 20. századi diktátor arra törekedett, hogy elérje a nyilvános kommunikáció teljes körű kontrollját. Néhányan betiltottak vagy államosítottak minden magánkézben lévő médiaterméket. Mások cenzúrázták a sajtót, és megfélemlítették az újságírókat. Az állampolgároknak a nyilvános szóbeli és írásbeli kommunikációra vonatkozó szabályok betartása hűségük próbatételévé vált, annak a mechanizmusnak a részévé, amelynek révén a vezetők fenntartották a rendet. A rezsimmel szembeni kritika összességében tabu volt.

A diktátorok az erőszakhoz hasonlóan a cenzúra kapcsán is nyílt lapokkal játszottak. Egyesek, mint Hitler és Mao, óriási máglyákon égettettek el könyveket. Mások, mint Pinochet, katonákkal tisztíttatták meg a könyvesboltokat. A Szovjetunió alapított egy kimondottan cenzúrára szakosodott ügynökséget, a Glavlitot, hogy egyetlen tévé- és rádióadásban vagy bármilyen kiadványban se foglalkozzanak tiltott témákkal. A büntetések olykor egészen kegyetlenek voltak: a rendszerkritikus írók gyakran börtöntáborokban tűntek el nyomtalanul. Az állami propaganda ugyancsak nyílt volt, és legtöbbször nem finomkodott – propagandarészlegek állították elő, és agresszív, fojtogató stílusával nemcsak az adott üzenetet kommunikálta, hanem azt is, hogy a rezsim milyen nagy hatalmú és erélyes.

A legtöbb diktátor emellett igyekezett elszigetelni az országát. Bár ez a karantén általában nem terjedt ki mindenre: az autoriter országok nagy része azért kereskedett a szomszédaival. Néhányan – amikor a vezetők úgy ítélték meg, hogy megtehetik – megszállták némelyik szomszédos országot. Ám gyakorlatilag mindegyik diktátor gyanakvással tekintett a külvilágra. Feltartóztatták a határon a megbízhatatlan látogatókat, kellemetlen információkat és a problematikusnak minősülő elemeket. Akiket beengedtek, azokat megfigyelték. Amikor a technológia lehetővé tette, a diktátorok megzavarták a külföldről sugárzott adásokat, és gyakran cenzúrázták vagy betiltották a külföldi újságokat. Sokan határaikon belül tartották a polgáraikat, azt remélve, hogy korlátozhatják az ismereteiket a világról, és marasztalni tudják a hazai munkaerőt. A kommunista országok többségében a külföldre utazáshoz jóváhagyás kellett a kormánytól, és némelyikben – mint Albánia és Románia – az emigrálás kísérlete főbenjáró bűnnek számított.

Végezetül, bár a totalitárius vezetők azt hirdették, hogy már-már misztikus módon egyek a népükkel, a legismertebb 20. századi diktátorok megvetették a Nyugaton gyakorolt parlamentáris demokráciát. Sokan váltig állították, hogy újfajta, felsőbbrendű politikai rendszereket építenek. A legarcátlanabbak magát a szót is ellopták – lásd a Német Demokratikus Köztársaság vagy a Koreai Népi Demokratikus Köztársaság elnevezését –, és kiforgatták a jelentését, megfosztották a pluralizmusra vagy liberális korlátokra utaló bármiféle árnyalatoktól. Az olyan posztkoloniális vezetők, mint Kwame Nkrumah, a többpárti választást az imperialisták örökségének tartották. A ghánai politikus szerint a parlamenti intézmények csak „káoszt, zavart, korrupciót, nepotizmust és nyomort” kínálnak. A zaire-i Mobutu kerek perec kijelentette: „A demokrácia nem Afrikának való.” A választások, már amikor egyáltalán megtartották őket, inkább szóltak az uralkodó, mint a szabad döntés megünnepléséről.

Röviden: a legtöbb diktátor annak köszönhetően maradt hatalmon, hogy eltiport minden ellenállást, ellenőrzés alatt tartotta a kommunikáció minden formáját, büntetésben részesítette a rendszer kritikusait, (gyakran) ideológiát kényszerített az emberekre, támadólag lépett fel a pluralista demokrácia eszméjével szemben, és megakadályozta, hogy emberek és információk jussanak át országa határain. Mindezek mögött egyetlen egyszerű vezérelv állt: a megfélemlítésé. A 20. század jellegzetes autokratái mindannyian a félelemre építették a zsarnokságukat.

Felhasznált betűtípusok
Noto Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License