Írta: Garth Nix

A mű eredeti címe: Angel Mage

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztők: Varga Andrea, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Szádeczky Katinka

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Garth Nix

© Bozai Ágota

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző és a Jill Grinberg Literary Management LLC engedélyével készült.

Borítóterv: Dinya Gábor

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 501 2 (epub), kiadói kód: MX-1489e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

EZT A KÖNYVET TISZTELETTEL AJÁNLOM

Alexandre Dumas-nak,

VALAMINT

Richard Lesternek a HarperCollins könyvkiadó igazgatójának,

George MacDonald Fraser forgatókönyvírónak,

valamint A három testőr (1973), A négy muskétás (1974)

című filmek teljes stábjának,

ÉS MINT MINDIG,

Annának, Thomasnak, Edwardnak, minden családtagomnak és barátomnak.

TÉRKÉPEK, ALAPRAJZOK

PROLÓGUS

– Már csak tizenegyen maradtunk, eminenciás asszonyom – mondta a fiatal őr. Kardjára támaszkodott, amit hegyétől a markolatáig szürke agyag szennyezett.

– Nem hiszem, hogy akár ezt a tornyot is sokáig tudnánk tartani – mondta Alsysheron kardinális, aki 70 éves koránál sokkal idősebbnek nézett ki. A nagy, ívelt déli ablak alatt ült, mert máshová nem lehetett ülni a torony tetején, a harangszék terében, aminek nagy részét kitöltötte Szent Desiderus nagyharangja. A harang hatalmas bronzpalástja most csendben volt. Semmi értelme nem volt félreverni, ráadásul a harangozók is mind halottak voltak.

Alsysheron felhajtotta hosszú, skarlátvörös ruhájának uszályát, arra ült, párnaként használta a hideg kövön. Csak egy vékony talpú topán volt a lábán, haja szinte tövig nyírva; hosszú évek óta először nem viselt se főkötőt, se püspöksüveget. Hajának rövid, ősz szálai bolyhozták fekete fejbőrét. A kardinális nagy sietve hagyta el szükségmegoldásként összetákolt ágyát a nagyteremben, amikor a lényeknek teljesen váratlanul sikerült utat találniuk az épületbe a pincén és a kriptán át.

– Nem hallottam újabb támadásról…

– A hamuvér elvitte Omartent – felelte az őr, új nevet adva a pestissel felérő veszedelemnek. Nem is tartozott a kardinális udvartartásához. Két nappal korábban még a Királyi Gárda legújabb újonca volt. Amikor a palota elesett, mikor elfoglalták a szörnyek, a túlélőkkel együtt átkelt a folyón, a katedrálisba ment, amely egykor erőd volt, és mint ilyen, a túlélés halvány reményével biztatott. – Kitettük a testét.

– Nem volt szükséges – mondta a kardinális. – Mint láttuk, az átalakulás nem megy végbe a halál után.

– Nem akartunk kockáztatni – felelte az őr suttogva. Előrehajolt, mélybarna szeme hirtelen tágra nyílt, a fáradtság eltűnt belőle. A kardinális nagyon fiatalnak találta ahhoz, hogy karimás acélsisakot és páncélt viseljen, és egykor kék derékövére pisztolyokat aggasson. Az öv kékjét a lények hamuszürke vére szennyezte be. – Eminenciás asszony… nincs itt az ideje…

– Minek az ideje, gyermekem?

– Pallenielt hívni. – Sürgető volt a hangja. Már nem támaszkodott a kardjára, hanem magasra emelte. – Ő biztosan mindent rendbe tud hozni!

A kardinális lassan ingatta fejét, és átnézett Cadenz városára, illetve arra, amit a városból a lefelé ereszkedő sűrű, fekete füsttől látott. Sokfelé égtek tüzek; akkor lobbantak lángra, amikor pékek és szakácsok haltak meg hamuvérben, és már nem tudtak vigyázni a tűzre. A lángok hamar elterjedtek, és nem volt senki, aki elolthatta volna. A szörnyek biztosan meg sem próbálták. Ami azt illeti, az egyik legnagyobb tüzet valaki – talán a városi zsandárság egy elkeseredett tagja – éppen azért gyújtotta, hogy a szörnyeket a folyó északi partján tartsa – nem tudhatta, hogy a lények nem betolakodók, hanem átalakult emberek, ezért mindenütt megjelennek.

– Thorran magiszter jelentést tett, mielőtt meghalt – mondta a kardinális. – Azt mondta, angyali varázslat teszi az áldozatokat még életükben szörnyekké. Túl sok mágus és pap hívta az angyalokat, amikor a pestis kitört vagy a maguk védelmére; magam is tanúja voltam ilyesminek, és biztos vagyok abban, hogy te is… Bocsáss meg, elfelejtettem a nevedet.

– Ilgran, eminenciás asszonyom. De biztos, hogy ahol az alacsonyabb rendű angyalok kudarcot vallanak, ott Palleniel…

Az érsek vehemensebben ingatta fejét.

– Lassú voltam ahhoz, hogy behatoljak ennek a dolognak a természetébe, Ilgran. Talán te fürgébb leszel nálam, amikor meghallod ezt a három dolgot.

Felemelte a kezét, felmutatta vékony, öreg ujjait. Mindegyik ujját nehéz ikongyűrűk ékesítették, némelyiken kettő vagy három is volt: mindegyik ikon egy angyalt ábrázolt, akit a kardinális megidézhetett, bár egyik sem volt olyan nagy hatalmú, mint a nehéz, arannyal cizellált ikon, ami a nyakában lógott, aranyozott ezüst síkidomokból fűzött galléron.

– Először Esperaviel az én kérésemre elrepült Barronába és Tarillébe és a földhíd elejére: megerősítette, hogy a hamuvér-pestis egy yarddal sem terjed túl Ystara határán. Ezen túlmenően ő maga sem tudott átjutni a határon…

– Én nem vagyok ilyen mágus, eminenciás asszonyom – mondta Ilgran, és halványan elpirult. Nem kardforgató készsége vagy a mágia tudományában való jártasság révén kapott helyet a Királyi Gárdában, hanem azért, mert a nagynénje ott volt hadnagy. – Nem ismerem Esperavielt. Milyen rendből…

– Palleniel irányítása alatt lévő fejedelemség, területe Ystara ege – folytatta a kardinális. – Azt mondta, a határokat a szomszédos arkangyalok lezárták: északról a sarance-i Ashalael, délről a menorcói Turikishan.

– Összefogtak, hogy megtámadjanak minket? De miért? Ez nem…

– Nem, ez nem támadás. Illetve nem külső támadás. Egyszerűen lezárták a határokat minden égi lény előtt. Minden határunkat. Figyelj! A második dolog, amit Esperaviel jelentett nekem, hogy az Ellandai Szűz számos követőjével átlépte a határt, és már Sarance földjén járnak. A harmadik pedig…

Az idős papnő elhallgatott, mélyet sóhajtott. Ölébe ejtette, majd újra felemelte kezét, aztán Ilgran bal kezét csontos ujjai közé fogta, és kissé bizonytalanul, remegve felállt.

– A harmadik az, hogy a legelső napon megidéztem Pallenielt. Akkor, amikor a király hamut kezdett vérezni. Palleniel válaszolt nekem, de nem tette meg, amire kértem. Azt mondta, már más parancsol neki.

– Tessék? De… de ez… hogyan? Ön Ystara kardinális-érseke! Ön viseli az ikont!

– Palleniel pedig Ystara arkangyala. De az ikonom… Szent Desiderus ikonja tompa és élettelen lett. Nem vetted észre? Xerreniel ikonja, amit te viselsz a sisakodon, lármázna és csörögne, ha az én ikonom szentje még mindig hatalmas lenne és a tied közelébe kerülne. Éreztem, hogy az ereje hanyatlik, ahogy Palleniel visszavonult. Ekkor feltettem magamnak a kérdést: milyen hatalom hozná szegény népünkre a hamuvér-pestist? Milyen hatalom okozná azt, hogy az összes alacsonyabb rendű angyal beavatkozása félresikerül, hogy kérésünk helyett, miszerint gyógyítsanak vagy védjenek, inkább szörnyeket kreálnak? Ki képes ilyet tenni Ystara földjén?

– A többi arkangyal…

– Nem – felelte a kardinális. – Itt, Ystara földjén Palleniel mindenek felett áll. Azt hiszem, a szomszédos arkangyalok azért tették azt, amit tettek, hogy megállítsák a hamuvérűséget és azokat a lényeket, amelyek ezt átterjeszthetik az általuk védelmezett földi birodalmakra. Érzem, hogy többet is próbálnak tenni, hogy küzdelmek folynak a mennyben Palleniel ellen. Mert ez a pestis, a szörnyek… ez minden bizonnyal maga Palleniel műve. De az a szabály, hogy egyetlen angyal sem jöhet a mi világunkba, nem cselekedhet, csak halálos veszedelem vagy utasítás esetén. Így már összeállnak a kirakós darabjai, mert ki másnak lenne képessége és hatalma új ikont készíteni, amivel magát Pallenielt lehet megidézni? És ha elkészült az ikon, kinek van ereje és arroganciája valóban megidézni és ilyen munkára késztetni?

Ilgran fejét ingatva elkomorult, száját hitetlenkedve húzta el.

– Azt hiszem, ez csak az Ellandai Szűz lehet… De miért… miért akarná ezt? Ez a királyság halálát jelenti! Mind meghalunk!

– Nem hiszem, hogy ez Ellandai Szűz valóban ezt akarta – mondta a kardinális. – De mint az angyalokkal mindig, most is óvatosnak kell lennünk. Minél nagyobb a hatalmuk, annál nagyobb a lehetősége annak, hogy akaratlanul is kárt okoznak. Meg kellett volna látnunk az összefüggést, a logikai következményt. Az Ellandai Szűz képes ikonokat készíteni és angyalokat megidézni. Mondjam azt, hogy tehetség? Természetesen úgy értem: zseniális. De… túl fiatal. Tizenkilenc évesen túl fiatal az ember, hogy magiszterré vagy püspökké avassák, megkapja a tanítást, és a magasabb rendűek közé engedjék. Bár nyilvánvalóan sem tanításra, sem engedélyre nem volt szüksége…

– Egyszer láttam őt. Messziről. Fény volt a szemében, őrület – mondta Ilgran halkan. Nem a kardinálisra nézett, hanem a folyón túlra, az égő városra. – Amikor követőivel eljött meglátogatni a királyt, alapítólevelet kért a templomához. A Magasságos Palleniel templomnak, akármit is jelentsen ez…

Ilgran eltűnődve beszélt, tudata máshol volt; azon gondolkodott, amit a kardinális mondott neki az imént. Mindebből az következik, hogy nem lesz felmentő angyali sereg, senki nem segít; valószínűleg nem éri meg a következő hajnalt, talán az estét sem. Túl sok a szörny odalent, a katedrálist legalább egy évszázada nem használták erődként. A harangtoronyban nincs víz, nincs tárolt élelem, ráadásul a lenti kapu is gyenge. A nagyobb testű szörnyek faltörő kos nélkül is betörik, ha nagyon akarják.

– Talán meg kellett volna adnunk neki azt az alapítólevelet – tűnődött a kardinális. – De én nem hiszem, hogy őrült. Kegyetlenül céltudatos, és csak egyetlen cél lebeg a szeme előtt, az igaz. Sajnálom őt.

– Sajnálja Liliathet, eminenciás asszonyom? Ha az a helyzet, amit gyanítani méltóztatik, akkor megrontotta Pallenielt, ő a felelős… ő hozta ránk a hamuvér-pestist. Lemészárolta a szüleimet, fivéremet és húgomat szörnyekké változtatta. Ha itt lenne, örömmel megölném, ha fogná a kard vagy a golyó abban az állapotában, amivé lett!

– Ó, azt hiszem a hideg acél vagy egy golyó kioltaná az életét, bár némi nehézséggel, ahogy azt a többi szörny esetében is láthattuk – felelte a kardinális. – Bár könnyen lehet, hogy nem lenne esélyed kardot vagy pisztolyt használni, ha Palleniel valóban az ő szolgálatában áll. Az Ellandai Szűz bizonyára más angyaloknak is parancsol, többnek, mint gondolnánk. De valóban sajnálom őt, mert mint mondtam, bizonyára nem ezt akarta. Olyan fiatal, olyan hihetetlenül tehetséges, és mégis olyan oktalan és botor teremtés egyben. Azon tűnődöm, vajon mit akart valójában. Talán…

Akármit akart is mondani a kardinális asszony, nem mondhatta ki, mert az első szörny, aki felmászott a harangtorony régi, repedt kövein, átvetette magát a mellvéden, az idős főpapnő hátára ugrott, éles karmaival elmetszette a torkát, és a földre dobta.

Ilgran egy szörnyet a kardjával ölt meg, és a pengéje a lény szájába szorult. Ilgran elesett, mert ahogy behúzódott a nagy harang pereme alá, hogy a nyitott aknába ugorjon, az egyik lény rátámadt. Szája a mohóságtól remegett, horgas karmaival feléje kapott. Egy pisztoly használatlan maradt Ilgran övében; nem lőtt rá az utolsóra, mert a lény Janeth szemével nézett rá. A kishúga élénkzöld szemével.

Az őr ugrott, nem is próbálta elkapni a harangkötelet. Halálába zuhanva Ilgran tudatát teljes erejével arra a halvány, nagyon halvány reményre összpontosította, amit azoknak a szemeknek a látványa keltett benne.

Biztosan van valamilyen esély, kell lennie, hogy a szörnyek újra emberré lehessenek.

ELSŐ FEJEZET

A fiatal nő teljes sötétségben ébredt, feje alatt hideg kő. Puhatolózó keze is csak kemény követ érzett fent és oldalt. A felismerés rettenete azonban rögtön csillapodott, amikor eszébe jutott, miért van ez így, és teljesen eltűnt, amikor meghallotta a hangot.

Olyan erős és hatalmas hangot, amitől teljesnek, elevenebbnek érezte magát. A hangot egy hirtelen, intenzív érzés kísérte: egy biztonságot adó, szoros ölelésé. Nem emberkar ölelte – fényből és erőből álló hatalmas szárnyak között volt.

– Amire vártál vala, íme bekövetkezett, és ahogy azt réges-régen parancsolád, most felébresztelek.

– Hogyan…?

Rekedtes, gyenge volt a hangja. Nyelt egyet zavarában. Nyál mozdult szájában, torkában… ki tudja mennyi idő után először.

Tudta, hogy hosszú idő óta halálközeli állapotban van. Ha valaki benézhetett volna a sírjába, halottnak gondolta volna, bár testének figyelemreméltó balzsamozását minden szemlélő csodálatosnak tartotta volna. Annak az esélyét azonban, hogy halálközeli állapotában nézői lehetnének, nagyban korlátozta nyugvóhelyének megválasztása. Nagy kőkoporsóban feküdt, a koporsón hatalmas márványlap, az egész ólommal lepecsételve.

Természetes lett volna megkérdeznie, hogy mennyi ideig feküdt a koporsóban. De nem ez volt az első kérdése. Minden erejét igénylő tervének végrehajtásában csak a legfontosabbakra gondolt.

– Hány lehetséges jelölt áll készen?

Hosszú csend. Olyan hosszú, hogy azt gondolta, a láthatatlanul jelenvaló lény már nincs vele. Ám ekkor újra megszólalt a hang.

– Négy.

– Négy! De hiszen több száznak kellene lennie…

– Négy – ismételte a hang.

Egy pillanatig düh vett rajta erőt, rendkívüli düh, hogy a tervei… a küldetése, a sorsa… megint félresiklik. De leküzdötte haragját. Bár sokkal több jelöltet remélt, hogy hibák és balszerencse se veszélyeztesse a tervét, négynek elégnek kell lennie. Sőt, akár egy is elég lenne…

– Hol vannak?

– Sarance-ban, négy különböző helyen, de össze fognak gyűlni. Hamarosan.

– És a Rend? A Rend működik? Megmutattad nekik feltámadásom jeleit?

– Megmutattam a jeleket. Azt nem tudom, hogy életben maradnak-e, hogy lássák őket, vagy hogy tettek-e valamit. Mint tudod, nem vagyok tökéletes, és erős ellenállás van velem szemben… csak a te akaratod köt engem a te világodhoz. Legszívesebben azt kívánnám, hogy teljesen elszakadhassak…

– Azt teszed, amit parancsolok neked!

Sürgetőn beszélt, hangjában természetes erő és átható, koncentrált akarat csengett.

– Engedelmeskedem. Teljesen a hatalmadban vagyok. Nem beszélem tovább az én…

A hang elhallgatott. Ezúttal teljes volt a csend. Tudta, hogy nem lesz több beszéd, nem lesz több melegség, nem lesz több végtelen biztonság és szeretetérzés. Most nem. Könnyek formálódtak szeme sarkában, de gyorsan elpislogta. Nincs ideje a könnyekre. Soha.

– Szeretlek – súgta a lány. Amint ezt kimondta, máris jobban érezte magát; újra magára talált, régi önmagára, ami azelőtt volt. Egyre erősebb lett a hangja, a kőkoporsóban visszhangzott. – Mindig szeretni foglak. Együtt leszünk. Együtt leszünk!

Megtapogatta két kezét. Bőre puha volt, bársonyos, sima, fiatal. Ami ennél is fontosabb: a gyűrűk mind az ujjain voltak. Egyenként végigtapogatta őket, hagyta, hogy nőjön az erejük egy kicsit, aztán megérintette a kilencedik, utolsó gyűrűt, ami a bal hüvelykujján volt. Ősi elektrumból készült, a pánt ovális elefántcsontot tartott, faragott kép volt rajta, egy emberi arcot szinte teljesen elfedő tollas szárnyak. Az emberi arc festett vagy talán zománcozott, apró szemei rubinkövek. A majdnem rejtett arc felett az arany glória hajszálnál alig vastagabb.

– Mazrathiel – súgta a koporsóban fekvő lány. – Mazrathiel, Mazrathiel, segedelmemre jöjj!

Fény áradt a gyűrűből, hideg, mint a holdfény, de élesebb. A lány behunyta szemét a hirtelen világosság ellen, és érezte, hogy az alacsonyabb rendű, láthatatlanul jelenvaló lény megjelenik. Melegség járta át, de ez nem volt több, mint a konyhai tűz üdvözlő melege egy téli napon, nem olyan jelentős, mint az a melegségérzés, amelyben nem sokkal korábban része volt, amikor vele beszélt. Hasonlóképpen érezte a szárnyak okozta légmozgást, és hallotta azt a halk hangot, ami azt jelentette, hogy valahol a távolban megpendítettek egy húrt.

– Mazrathiel van itt – szólt egy halk hang, amit csak a lány hallott. – Mit kívánsz? Amennyiben hatalmamban áll megtenni, meg fogom tenni.

A lány megsúgta, és Mazrathiel teljesítette a kívánságát.

Delfon testvér mindig is szerette a Szent sírjának hűvös nyugalmát. A sír a templom alatt, a legmélyebb kriptában volt. Télen nagyon hideg volt, de miután betöltötte hatvanadik évét, télen nem küldték ide virrasztani. Több mint egy évtizede elmúlt hatvanéves, és mint az angyali mágia minden gyakorlója, idősebbnek látszott a koránál. Szent Marguerite testben törékenyebb hívei csak nyár közepén tartottak virrasztást, és az igazsághoz hozzátartozik, hogy Delfon testvér, ha kéri, felmentést kapott volna a feladat alól. Megfogadta elöljárói tanácsát, hogy vigyen magával a kriptába párnát, takarót, és a sarokban, azon a fapadon üljön, amire a fáradt zarándokok leülhettek nagy ünnepekkor, amikor a kripta látogatása számukra megengedett.

Az álom és az ébrenlét határán járt, inkább szundított, mint figyelt. Ezért hosszú pillanatokba telt, amíg észrevette, hogy már nincs egyedül. Egy nővér állt előtte, kérdőn nézett le rá, mintha nem tudná mire vélni az idős szerzetes jelenlétét.

Fiatal nővér. Az övéhez hasonló habitust viselt, a fekete Ashalael arkangyal követőinek fekete-fehér lepelruháját, de más volt a fehér mandzsetta szélessége, és a fekete anyag is egy kicsit másnak tűnt Delfon lámpájának fényében. Lassan fogta fel, hogy talán nem is fekete, hanem nagyon sötét kék, és a jelvény a mellén egy pár héttollú szárnyat ábrázol. Arkangyalszárny. De Ashalael szárnyait mindig ezüstben mutatták, és ez valami furcsa, kilenccsúcsú koronán ült, ami fölött nem a kardinális mitrája, püspöksüvege volt ábrázolva, hanem glória…

Delfon testvér arra gondolt, hogy a látása már nem a régi, ahogy a hallása sem. Ugyanez vonatkozik az emlékezetére, ezért nem sokáig tűnődött a jelvény képi világán, és azon sem, hogy miért nem ismerte fel ezt a magas, előkelő alkatú nővért. A nővér rendkívül fiatal volt, talán tizennyolc-tizenkilenc éves lehetett, nyilvánvalóan még nem is nővér, csak novícia. Ennek ellenére úgy állt ott, mint egy látogatóba érkezett püspök vagy apát. Delfon a hölgy dióbarna bőrű kezére nézett, bólintott, amikor meglátta, milyen sok gyűrűt visel. A gyűrűkbe négyszögletes vagy ovális, festett vagy aranyozott elefántcsontdarabok voltak foglalva, illetve némelyiken bonyolult vésetű aranyozott bronzlapocska volt. Angyali mágia ikonok. Delfon testvér nem látta rögtön, mely angyalokat képviselik, milyen erőket képesek megidézni.

– Nem láttam bejönni, felség – szólalt meg Delfon testvér. A hölgy arca ismerősnek tűnt. Fiatal és szép, szeme sötét, bőre mandulabarna, haja fekete, mint a jádekő, amibe egyszer Karazakiel ikonját véste. A hölgy arca komor. Delfon nem emlékezett, kicsoda, bár emlékeztette valakire…

– Nem is akartam, hogy lásson – mondta a furcsa fiatal nővér. Kinyújtotta a jobb kezét, Delfon testvér megfogta, és a kecses ujjak fölött elhúzta ajkát. Öreg szeme próbált arra az angyalarcra koncentrálni, ami olyan gyönyörűen volt az elefántcsont lapocskára festve. A lapocskát egyedi, rendkívüli erejű gyűrű tartotta foglalatban. Sem az arcot, sem a festő stílusát nem ismerte fel, ami rendkívül furcsa volt, mert Delfon testvér maga is kitűnő ikonfestő volt. Egész életében az ikonokat tanulmányozta, több ezer angyalt festett, és fénykorában képes volt nem kevesebb, mint kilenc nagyon hasznos, bár viszonylag alacsony rangú angyalt bevonni a munkájába.

Már nem volt képes ilyen sokkal bánni, de így is három kisebb rangú angyalt tudott megidézni, akik erejüket adták neki, vagy beleköltöztek az általa festett ikonokba, amiket saját vérével fejezett be.

– És… és a jelvényét, a rendjét sem ismerem fel – hebegte Delfon testvér, azzal elengedte a hölgy kezét, és reszkető ujjaival habitusára mutatott.

– Valóban? – kérdezte a hölgy. Felnevetett, szemében buja pajkosság villant. – A jelvény természetesen a Magasságos Pallenielt ábrázolja.

Delfon testvér hátrahúzódott. Biztosan rosszul hallotta…

– Magasságos Palleniel – ismételte a nő hangosabban. Mintha élvezte volna, hogy kimond egy nevet, amit már nem szoktak kimondani. Sőt, lehet, hogy már nem is emlékeznek rá az emberek, kivéve azok, akik, mint Delfon testvér is, az angyali lények katalógusaival töltik életüket. Ráadásul gyerekkorát Ystara, az elveszett ország határán töltötte, amelynek arkangyala éppen Palleniel volt.

– Palleniel? De hiszen ő már nem létezik. Eltűnt ebből a világból, száműzte a többi arkangyal!

– Itt van azonban az ő érseke, és éppen őt nézi, testvér. Nem minden igaz, amit róla mondtak.

Delfon elkomorult, szólni akart, de abban a pillanatban végre észrevett valamit a lány mögött, amit pedig rögtön észre kellett volna vennie. Szava elakadt, amikor meglátta a Szent sírját. A kör alakú, boltíves terem közepén álló hatalmas kőszarkofág már nem olyan volt, mint amikor belépett a helyiségbe.

A hatalmas koporsó ólommal lezárt, márvány fedlapja félrecsúszott. Több tonnát nyomott, és eredetileg nyilván nagyon nagy erőfeszítést igényelt odatenni. Pontos tervezés, emelőbakok és kötelek kellettek hozzá. Vagy a leghatalmasabb angyal ereje…

A lány észlelte Delfon testvér döbbent tekintetét, és látta, merre néz.

– Zaklatottnak látszik, testvér. De biztosíthatom, Szent Marguerite egyáltalán nem bánta, hogy megosztoztam vele a kriptáján. Ami azt illeti, amikor belopóztam, nem volt ott semmi, ami arra utalt volna, hogy rendednek előtted járói nem a teljes igazságot mondták el, amikor ezt a helyet megalapították.

– De… de mi…

Liliath leült a padra az öregember mellé, átkarolta görnyedt vállát. Az öreg teste megfeszült, próbált elhúzódni, de a lány könnyeden tartotta maga mellett. Nyugtalanítóan, szinte aggasztóan erős volt, Delfon testvér pedig úgy döntött, hogy inkább mozdulatlan marad, bár az arcát elfordította.

– Ugyan, ugyan! Ne félj! Szeretnék mutatni neked valamit, ami rendkívül fontos. Legalábbis nekem, mert azt hiszem, nagyon régen…

– Mi… mi… mi volt régen?

– Az, hogy távoztam – felelte Liliath. – Tudtam, hogy sokáig távol leszek, de pontos idejét nem tudhattam. Mennyi idő telt el Ystara pusztulása óta?

– Egyszáz és… – súgta riadtan Delfon. – Egyszáz és harminchat év… Nem… Százharminchét.

– Kellemesen pihentető éjszakai alvásnak tűnt – mondta Liliath, szinte csak magának. – Hosszú idő…

Hosszú ideig csendben volt, vékony ujjait az egyik ikongyűrűn nyugtatta. Delfon remegve ült mellette. Hirtelen annyira fázott, mint nem sokkal korábban azokon a téli napokon, amiket a sírboltban töltött. Mintha angyalszárnyak suhogását hallotta volna, mintha valami hívta volna, de ebben nem lehetett biztos. Feje fájt, füle eldugult, alig hallott.

– Szóval te vagy Delfon – mondta Liliath, azzal két ujja közé csípte a férfi állát, és maga felé fordította a fejét. Delfon erre még vadabbul, csillapíthatatlanul kezdett reszketni, mert nem mondta meg a nevét.

A lány közelebbről még fiatalabbnak tűnt, és Delfonnak hirtelen eszébe jutott, hol látta ezt az arcot, vagy hozzá hasonlót. Egyik könyvének a végén kézírásos annotáció volt évszázadok ikonkészítőiről, és mindegyik mester arcvonásait rajzban is megörökítették: Ellandai Szűz Liliath. A nő, aki az egyetlen szervezett menekülőcsapatot vezette a pusztulásra ítélt Ystara városából. Titokzatos körülmények között halt meg nem sokkal azután, hogy átlépte Sarance határát.

A könyv végén a történethez fűzött körülbelül tucatnyi sor alapján Liliath rendkívüli fiatal nő volt, aki gyerekkorától azzal kápráztatta el a világot, hogy csodálatos ikonokat tudott készíteni és angyalokat idézett meg, ezért már zsenge kislány korában megkapta az Ellandai Szűz nevet. Ez a név később valószínűleg eléggé ironikusan hangzott, mivel a pletykák szerint Liliath többek között Ystara királyának szeretője lett, bár ezekről soha senki nem tudott semmi bizonyosat.

A jegyzetek megkérdőjelezték továbbá azt a szóbeszédet, hogy Liliath – rendkívül egyedi módon – képes volt elkerülni az angyali erők meghívásának következményeit. Ahhoz, hogy az ember angyalokat idézzen meg, szükség volt valamire egy mágustól, sőt, nem is akármire, hanem eleven lényük egy részére.

A mágusok és a papok hamar öregedtek; minél gyakrabban használták erejüket, és minél magasabb rangú angyalokat idéztek meg, annál hamarabb.

A nagy Handuran ezt a veszteséget Az angyali jelenések ára című művében részletesen taglalta. Egy szeráf megidézése alig néhány órát vesz el a megidéző személy életéből, egy fejedelemség azonban már egy évet, egy arkangyal megjelenése több életévet követel. Ennek híres példája a boldoggá avatott Szent Erharn kardinális, aki negyvenes, életerős nőből egyetlen nap és éjszaka leforgása alatt aszott vénasszonnyá lett, és meghalt, miután 1309-ben Ashalael arkangyal megidézésével sikerült visszatartania a tengert…

Delfon ráeszmélt, hogy elméje elkalandozott. A fiatal nő megint kérdezett tőle valamit. Nem, nem lehet az Ellandai Szűz. Nem, egészen biztosan nem…

– Mondja, maga ikonkészítő?

– Igen – hebegte Delfon. Összekulcsolta ujjait, mintha most is azon igyekezne, hogy elrejtse a festékfoltokat, a bőrére száradt tojásfehérjét és a sötétbarna bőrén rikító nyers pigmenteket, a kusza hálózatú apró hegeket a keze fején, ahol kiserkent a vére.

– Még mindig olyan jól tud megidézni, mint festeni?

– Igen. Nem gyakran…

– Mely angyalokkal beszél? Köztük van Foraziel?

– Igen – felelte Delfon. Nagyon meglepődött. Mert bár nyilvánvalóan ikonfestő volt, nem viselt ikonokat a habitusát derékban összefogó daróckötélen, nem hordott gyűrűt az ujján, semmit a nyakában és csuklóján, így egyetlen jel sem volt rajta, ami arra utalt volna, hogy mely angyalok voltak szövetségesei ebben a mesterségben. Mivel egyedül Ashalael angyali seregében több ezren voltak, annak az esélye, hogy a lány tudja, mely angyalokat ismeri…

– Gondoltam – felelte Liliath, ezzel félbeszakítva Delfon rémületteljes gondolatainak folyamát. – Ő rendelt ide téged, hogy ébressz fel engem.

– Ő? – kérdezte Delfon. Csodálkozásába páni félelem vegyült.

Liliath figyelmen kívül hagyta a kérdést.

– Szükségem van egy ikonra Foraziel számára – mondta Liliath. – Szükségem van az angyallány hatalmára, hogy megtaláljam, amit keresek, és nem akarom azzal vesztegetni az időt, hogy saját magam készítsek ikont.

Bár az angyaloknak nincs a szó emberi értelmében vett nemük, a hagyomány szerint vagy nőként vagy férfiként utalnak rájuk, és a hagyomány szerint Foraziel nem férfi, hanem nő.

Delfon bárgyún bólintott. Foraziel tevékenységi területe az elveszett vagy elfelejtett tárgyak megtalálása volt. Minden bárgyúsága ellenére azonban nem tudta megállni, hogy ne pillantson a fiatal nő furcsa gyűrűire. Nagy angyali erők mutatkoztak rajta. Az egyik alacsonyabb rangú ikon – és Delfon beleborzongott a gondolatba, hogy csak azért tekinti alacsonyabb rangúnak, mert a szomszédos ikonokhoz képest ez – nem egy angyal jellegzetes arcát és glóriáját mutatta, hanem két kereket, egyik a másikban, mindkettő apró gyémántokkal díszítve. Trónus rangú. Furcsa angyal. Az Első Szféra legmagasabb rangját viseli. Magasabb rangú, mint azok az angyalok, akikkel Delfon valaha kapcsolatba került, sokkal nagyobb hatalmú lény, mint az egyszerű kis Foraziel. A többi gyűrűn azonban olyan ikonok voltak, amelyek még nagyobb hatalmú angyalokkal való kapcsolatra engedtek következtetni…

Liliath kinyújtóztatta ujjait; a lámpások fényében felcsillantak az apró rubint- és gyémántszemek, az aranyozott glóriák.

– Van úgy, hogy egy kisebb rangú, de nagyon határozott hatókörű és tapasztalt beavatkozó erőre van szükség – mondta, helyesen felmérve Delfon gondolatmenetét. – Ebben az esetben nem a principalitás vagy az arkangyalok félelmetes fensége érheti el legkönnyebben és leggyorsabban a célt.

Delfon meghajtotta a fejét, teste úgy remegett, mintha hirtelen elkapta volna a mocsárláz. Ez túl sok volt neki… Ez a furcsa apáca… püspök… szent… akármi is legyen… És az erő, ami vele van. Az ujján levő festett gyűrűk nem egyszerűen angyalok képmásai, hanem megannyi közvetlen csatorna nagyhatalmú és szörnyű lényekhez. És ha igazat mondott arról, hogy Pallenielnek valami főpapnője, akkor az is teljességgel lehetséges, hogy valahol rejtve a legfelsőbb lény ikonját is viseli. Palleniel pedig egyenrangú a világ leghatalmasabb országait védelmező arkangyalokkal.

Tény, hogy Palleniel nem védelmezte ezt az országot, hanem a hamuvér kórság által elpusztította lakóit, ezért ha itt egyáltalán említik, akkor csak Bukott Angyalként emlegetik, nevét átokként idézik…

– Van Forazielnek ikonja ebben a templomban? – kérdezte Liliath.

Delfon tétovázott, de csak egy pillanatig. Akárki is ez a nő valójában – feltehetőleg ellenség Albából vagy a Nyolcvanhat Királyságból –, sokkal nagyobb ereje van nála, sőt a templom teljes személyzeténél, még az apátnál is hatalmasabb. Bár azt, hogy ez a női személy miképpen lehet ilyen fiatal, hogyan lehetséges, hogy nem öregítették meg az erők, amiket megidézett… Delfon egyáltalán nem értette, és pontosan tudta, hogy nincs más választása, mint őszintén válaszolni és engedelmeskedni.

– Igen. A műhelyben. Néhány napja lettem kész vele.

– Jó – felelte Liliath. – Mutathatod az utat. Nem volt időm körülnézni, amikor… szóval… idefelé jövet.

– Igen – hebegte Delfon, ahogy lassan talpra állt.

– Jó – ismételte a nő. Felemelte a kezét, megérintette az egyik gyűrűt, valami nevet mondott ki alig hallhatóan. Delfon felemelte a bal karját, hogy szemét védje a felragyogó erős fénytől, de egy kicsit kilesett. Akármelyik angyalt idézte meg ez a nő, a természetfeletti erő gyorsan dolgozott: visszatette a koporsótetőt; a tört ólom darabjai felemelkedtek, helyükre illeszkedtek, mint a nyugalomba bűvölt kígyó. Néhány perc múlva a sírhely pontosan úgy nézett ki, mint alkonyatkor, amikor Delfon megkezdte virrasztó szolgálatát.

Az öreg szerzetes a falnak dőlve nézte a nőt, egyik szemét behunyta, hogy a másikkal jobban láthasson. A nő egy hajtincse megőszült, de ahogy nézte, máris visszatért bele a fekete szín, mintha sötétvörös bort kevertek volna vízzel. Nem fizetett a fiatalságával azért, hogy angyali segítséget kért és kapott a sír bezárásához. Illetve csak ideiglenesen látszott rajta öregedés jele.

– Azt hiszem, meg fog ölni engem, amikor megszerzi az ikont – jegyezte meg Delfon halkan. – Azért, hogy ne tudódjon ki… semmi magáról.

– Igen – ismerte el Liliath. – Azt hiszem Palleniel ezért hívott téged ide; mert te amúgy is nemsokára meghalnál. Jobb, mintha fiatalabbakat hívott volna. Ő könyörületesebb, mint én.

– Ó – felelte Delfon. Már nem félt, és ezt ő maga is furcsának találta. Csak kíváncsi volt, és nagyon fáradt. Túl sok izgalom volt az elmúlt néhány percben, és az angyal utófénye a szeme sarkába fagyott, így még gyengébben látott, mint addig. – Palleniel. A pestishozó. Az ellenség.

– Igen. Palleniel. A többi nevet és jelzőt mások találták ki neki, mások aggatták rá. Említettem már, hogy nem minden igaz, amit nektek mondtak.

– De hogyan hívhatott ide, hogy ma éjjel én legyek az őrző? – kérdezte Delfon őszinte érdeklődéssel még a közeli halál tudatában is. Aki egyszer angyalidéző mágus volt, az mindig az marad, élemedett korában és végső óráiban is. – Hiszen ez Ashalael szentélye, ez itt Sarance… Pallenielnek itt nincsen hatalma. Az angyalok pedig saját akaratukból nem cselekednek.

– Az orthodoxok valóban ezt hirdetik – mondta Liliath. Titkos tudás elégedettségével mosolygott. – Valójában azonban az angyalok cselekedeteinek hatókörét ebben a világban nem a saját maguk szabta merev határok határozzák meg, hanem az emberek hosszú idő óta fennálló eljárásai és szokásai, és ezek átalakíthatók. Vagy ha földrajzi térségről van szó, egyes helyeken átüthetők. Egyeseknek utasításokat lehet adni, hogyan cselekedjenek a jövőben. Elég akarat és erő adható nekik.

Delfon tagadón ingatta fejét.

– Nem tudom elhinni, hogy amit mondtál, így lenne – mondta Delfon. – Illetve nem hiszem, kivéve, ha valóban te vagy Liliath… Olvastam rólad Decarandal Mágusok élete című könyvében. Bár nem Decarandal írt az utolsó lapokra… akárki is volt a jegyzetek szerzője, azt állította, hogy Liliath szükség esetén képes nagyon gyorsan ikonokat készíteni, és olyan angyalokat idéz meg, akiket korábban egyetlen templom sem ismert…

– Folytasd! – mondta Liliath. – Kíváncsi vagyok. Mit írt még?

– Azt, hogy Liliath ikonkészítési képessége példátlan volt. És a szóbeszédet, hogy az angyalidézésért nem kellett testi árat fizetnie… de fiatalon meghalt, még csak tizenkilenc éves volt, évei számát tekintve legalábbis, ezért úgy tűnhetett, ha külsőleg nem láthatóan is, de öregedett. Egyesek úgy gondolták, hogy ez tragédia, hogy egy nagy tehetséget vesztett el a világ.

– És mégis, mint látod, nem haltam meg. És teljesíteni fogom az ígéreteimet. Minden ígéretemet, de egyet különösen.

Delfon ránézett. Nem értette, de érezte az érzés erősségét. Látta már ezt a szenvedélyt másokban: zarándokokban és olyanokban, akik nagy feladatokat láttak el, akiket olyan belső erők hajtottak, amiket ők maguk ritkán ismertek fel. Ez a jelenség azonban ebben a nőben ezerszeresen mutatkozott.

– Gyere, mennünk kell – rendelkezett Liliath.

– Nem fog bántani? – kérdezte Delfon tétován. – Úgy értem, mielőtt…

– Nem – felelte Liliath nagyon tárgyilagosan. – Egyszerűen megszűnik dobogni a szíved. Amúgy is nagyon fáradt vagy, nehezen viseled már az életet, ugye?

– Igen – mondta Delfon halkan. Az angyalfény a szeme körül egyre terjedt, és azzal együtt kellemes melegség járta át. Évek óta nem érezte ilyen nyugodtnak magát. Pulzusa nagyon lassan és egyenletesen lüktetett. Ettől úgy érezte, mintha hamarosan nagyon-nagyon kényelmes ágyba fekhetne, sokkal kényelmesebbe, mint amilyenben az emeleten lévő cellájában feküdni szokott.

– Még ne, Mazrathiel – súgta a nő. Mazrathiel nagy hatáskörű uraság, mindenféle mozgásban jelen van. A szívverésben is, bár csak a leghatalmasabb – és legönzőbb – mágusok képesek arra kényszeríteni egy angyalt, hogy vegyék el valakinek az életét. – Addig ne, amíg nincs nálam az ikon, és ő nem ül.

– Mi az? – kérdezte Delfon, miután egy kicsit magához tért.

– Nagy és nemes célt szolgálsz, amiért meghalni nagy megtiszteltetés – mondta Liliath. Miközben beszélt, szemében mintha belső fény ragyogott volna, ajka mosolyra húzódva remegett. Delfon ezt látván megint megborzongott. Nagyon nagy erőt és hitet érzett ebben a fiatal nőben. Inkább lány még, legalábbis ránézésre… de olyan határozottság, akarat és céltudatosság van benne, olyan sok angyalt képes megidézni…

Liliath karon fogta, az ajtóhoz vezette, ami már teljesen szokatlan módon félig nyitva volt.

– Merre?

– Balra – felelte Delfon. – És fel a csigalépcsőn.

Bizonytalan léptekkel haladt, szorosan mellette Liliath.

– Mi történt a világban? – kérdezte. – Ki uralkodik Sarance-ban?

Mögöttük az ajtó lassan, nyikorogva becsukódott, távoli, mennyei kórus halk hangja hallatszott, és diszharmonikus hangban végződött a dallam.

MÁSODIK FEJEZET

Liliath a munkaasztal mellett a padlón megigazította Delfon testvér holttestét, és szakavatott gyengédséggel lezárta a szemét. Mazrathiel visszavonult, miután jobb szándéka ellenére kénytelen volt megjelenni a megidézésre és bevégezni egy ember életét. Kétségtelenül jobban ellenállna, ha ismét megidéznék. Nem mintha ez Liliathet érdekelné. Ha szüksége van Mazrathielre, akkor Mazrathielnek szolgálnia kell. Nem tűr engedetlenséget senkitől.

Foraziel ikonja, amit az öreg szerzetes készített, az asztalán, díszhelyen állt. Szép munka volt, jobb, mint nagyszerű. Liliath érezte az angyal lehetséges jelenlétét a képben, ami a legáltalánosabb megjelenésében ábrázolta Forazielt: visszataszító külsejű, középkorú asszony, döbbenten néz, mert valami jót talált; csak a vékony glória jelezte, hogy szent.

– Tudnom kell, kik és hol vannak – súgta a fiatal nő. – Csak négyen…

De nem volt idő Forazielt megidézni. Már közelgett a hajnal, és Liliath kénytelen volt elhagyni a templomot, nehogy észrevegyék. Magához vette és habitusa rejtett zsebeinek egyikébe tette az ikont, a többi közé. Néhány percig tartott megtalálnia Decarandal ikonfestőkről szóló könyvét, amit Delfon testvér tudatában, Pereastor erejével látott. Kitépte a vonatkozó lapokat és azokat is zsebre tette, aztán kilépett a cellából, és halkan becsukta maga után a nehéz tölgyfa ajtót.

Az idő múlása ellenére a templom keveset változott azóta, hogy százharminchét évvel korábban belopózott oda, és elbújt a szent sírjában. Még egy ajtót kinyitott, a keleti klastromba jutott. Ott megállt, kinézett a nagy, kövezett udvarra. Csak a csillagok gyenge fénye és a hold keskeny sarlója világított. Alakok voltak a földön, és horkolás hallatszott, vagyis utazók csoportja szállt meg odakint. Olyan emberek, akiknek helyzete vagy állapota nem tette lehetővé, hogy vendégszobába vagy hálóterembe mehessenek, nekik csupán a templom látogatását és az udvaron való megpihenést engedték. Furcsamód mind világos színű ruhában volt a halvány holdfénynél nehéz lett volna megmondani, hogy milyen szín. Talán zöldeskék vagy a szürke valamely árnyalata. Mintha egyenruha lett volna, bár eléggé kopott. Mindenesetre nem tűntek katonáknak.

Liliath tétovázott. Több tucat volt még ezekből az emberekből, a kapuházhoz pedig csak az udvaron át lehet eljutni. Valószínűleg felébredne valamelyikük, ahogy elhalad mellettük, és az csak bonyolítaná a helyzetet.

A tétovázás pillanatában meztelen talpak lépteinek halk csosszanását hallotta maga mögött a kövön. Valaki mögé lopózott. Liliath megfordult, és egy szürkébe öltözött, csuklyás férfit látott, akinek a kezében egy éles tőr volt. A férfi feléje döfött, de Liliath gyorsabb volt nála, és ügyes mozdulattal siklott el a tőrdöfés elől. A férfinek ezen el kellett volna gondolkodnia. De nem tette.

– Nem akarlak megölni – súgta a férfi, és Liliath ebből tudta, hogy az udvaron alvók nem feltétlenül a férfi szövetségesei; vagy attól félhet, hogy a kapuházban a templom őrei meghallhatnak valamit és közbeavatkozhatnak. A férfi több foga le volt törve, bal karja sorvadtan, hasznavehetetlenül lógott a teste mellett. Jobb karja azonban nagyon erős volt, és ebben fogta a tőrt. – Csak vedd le szépen azokat a gyűrűket. Jó kislány. És ne hidd, hogy angyalt idézhetsz meg, egy pillanat alatt kibelezlek. Az nem lenne jó neked. Számkivetett vagyok.

– Szerinted ki vagyok én? – kérdezte Liliath könnyed társalgási hangon. Nem suttogva, de nem is hangosan. Megjegyezte a „számkivetett” szót és érezte, hogy Palleniel lelkének egy kis szikrája van ebben a rablójelöltben. Nyilván sok mindent megkérdezhetett volna Delfon testvértől, de már késő. Most saját magának kell mindenre rájönnie.

– Nemtom – felelte a férfi; feszülten figyelt, tőrkését újabb döfésre készen emelte. – Az Öreg Brill szerint a csillagok azt mondják, ide kell jönni a nagy szerencsénkért. Ez egyszer igaza volt. Vedd le azokat a gyűrűket azonnal!

– Azt mondod, „számkivetett” vagy – szólt Liliath. A férfi bőréről és arcvonásairól nem tudta leolvasni a származását. A férfi bőre kőris színű volt, szeme zöld, de ebből senki nem vonhatott le semmilyen következtetést. Sok ősi törzs telepedett le Ystara és Sarance környékén több ezer éve, vérük keveredett, utódaik a legmélyebb feketétől a legvilágosabb sápadtfehérig különböző bőrszínűek lehettek. Ám az a szemernyi Palleniel lélek, amit benne észlelt, csak egy dolgot jelenthetett: – Az ystaraiak leszármazottja vagy?

– Persze – mordult a férfi. Újra döfött, de Liliath hihetetlenül hajlékonyan, gyorsan és mélyen hajolt hátra. A tőr súrolta ugyan a nyakát, ám mielőtt a férfi magához tért volna ismételt sikertelenségéből, Liliath keze lendült, ujjai az idegen csuklójára fonódtak, kicsavarta a karját, s a férfi térdre rogyott.

Liliath fiatal kora és törékenysége ellenére rendkívül erős volt.

A rabló felhördült, szeme fehérje kilátszott, ahogy felnézett a lányra. Képtelen volt felfogni, mi történik.

– Ez azt jelenti, hogy Ystara szülötteként rád nem hat az angyali mágia? – kérdezte Liliath. – Lehet, hogy valami bukott lény lennél?

– Igen, igen – felelte a férfi. – Ne próbáld ki!

– Vagy hamuvér-pestisben halnál meg – tűnődött Liliath.

Hallotta, hogy a háta mögött alvók ébredeznek, ezért a csuklójánál fogva odébb vonszolta a férfit, hogy lássa, támadni készül-e valaki.

– Valószínűbb, hogy szörnnyé változnék – hebegte a férfi. – Az biztos, hogy megölnélek.

Liliath nem válaszolt, hanem kezét nyújtotta a férfiben fellelhető Palleniel szikráért.

– Azt hiszem, a pestis lesz – jegyezte meg, és akaratát ráerőltette a férfinek porszemnyi arkangyali részére is.

A következő pillanatban szürke hamu jelent meg a férfi szája sarkában. Hamu virágzott ki a szemében, pergett a füléből, áradt az ujjbegyeiből. Liliath elengedte és hátralépett, ahogy a hamu lassan, de feltartóztathatatlanul peregni kezdett. Mint a majdnem alvadt vér. A férfinek még néhány pillanatig sikerült térdelnie, aztán oldalra dőlt, és a hamu folyamatosan folyt minden testnyílásából, pórusából és sebéből. Halomba gyűlt körülötte.

Mire néhány perc múlva meghalt, mindenki ébren volt az udvarban. Liliathet figyelték. Számos lámpást gyújtottak, magasra emelték a fényt. Liliath állta és viszonozta a tekintetüket, érezte, hogy valami nincs rendben ezzel a tömeggel. Megvolt bennük a bőr- és szemszín, az arcok jellegzetességeinek megfelelő keveredése. Mindenféle ember volt, és mégis…

Eltelt egy hosszú pillanat, mire megértette, hogy azok közül, akik őt nézték, nagyon kevesen tudtak egyenesen állni. A többség hajlott háttal, görnyedten vagy furcsán egyensúlyozva állt. Mankóra vagy társaikra támaszkodtak. A felé forduló arcokról szemek, orrok hiányoztak, a szájak fogatlanok. Olyan betegség vagy sérülés nyomait viselték magukon, amit egy angyalnak meggyógyítani vagy legalábbis jelentősen javítani nem nagy feladat.

De ezek az emberek nyilvánvalóan sosem érezték egy angyal gyógyító, tisztító érintését.

Liliath az emberek riadt, kérdő, sok esetben ellenséges pillantásait figyelte. Látta furcsa, tiszta szürke tunikáikat és köpönyegeiket. Lassan, egyenként meghajoltak, térdet-fejet hajtottak, mintha királyt vagy királynőt üdvözölnének. Csak egyikük nem hajolt le annyira, mint a többi. Egy pillanat múlva felnézett, egyenesen Liliath szemébe. Bőre hangavirág-méz barna, valaha szép férfi lehetett. Arcát azonban mély, félhold alakú hegek barázdálták, valami szörnyű himlő betegíthette meg, amitől odalett a fél szeme, és koránál sokkal idősebbnek látszott. Liliath legalább is erre következtetett a férfi fiatalos hangjából és az épen maradt szemének élénkségéből.

– Valóban újjászületett az Ellandai Szűz? Pontosan úgy, ahogy az ősi írásokban áll? A dédnagymamám nagyon szeretett volna látni téged. Kár, hogy a múlt héten meghalt.

– Nem újjászületett – felelte Liliath halkan. Ez a heges arcú fiatalember nem adja meg a kellő tiszteletet, de határozottan beszél, mintha ő lenne ennek a tarka sokaságnak a vezetője. – Pusztán felébredt hosszú álmából. Ha jól sejtem, Ystara Rendjének tagja vagy, és láttátok a jelet.

Miközben ezt mondta, felnézett az égre, és az udvar fölött, a templom épületei között meglátta a négyszögletes csillagalakzatot. Ősidők óta viták folytak arról, hogy az éjszakai égbolt valóban az angyalok lakhelye-e, vagy pusztán létezésük tükröződése és hatalmuk szimbóluma. Akármi is, az égbolt meglehetősen megbízható jelzése volt a különböző angyali erők állapotának.

Mint az itt, Sarance-ban várható volt, Ashalael csillaga ragyogott a legmagasabban és legfényesebben az éjszakában. Liliath azonban nem azt nézte: tekintete távolabb siklott a nyugati horizonton és onnan egy kicsit délre. Egykor ott ragyogott Palleniel csillaga. A legjobban Ystarából lehetett látni, máshol nem tündökölt olyan szikrázóan, de így is a hét legfényesebb csillag egyike volt. Most azonban csak sötétséget látott ott. És mégis: a keresett csillag sötét hiányától háromujjnyira nagyon halvány, szinte mélylila csillag világított. Alig észrevehetően. Liliath is csak nehezen látta meg, pedig az ő szeme sokkal többet látott, mint az emberi szem, és pontosan tudta, hova nézzen. A csillag mégis látható volt, és észrevehette az égnek ezen a részén az elszánt éjszakai szemlélő.

A csillag Jacqueiriel csillaga volt. Jacqueiriel pedig Palleniel seregének egy alacsonyabb rangú tagja, akinek feladata a jó hírek előérzetének közvetítése volt, az elkövetkezendő boldog események sejtetése Ystara környékére korlátozva. Kis hatalma volt, mert Jacqueiriel nem tudott részleteket közölni, és a hamuvér-pestis előtt többnyire szerelmesek folyamodtak hozzá, hogy vigye hírét valami hamarosan adandó ajándéknak.

Ebben az esetben az angyal csillaga Palleniel újbóli eljövetelét és egyben Liliath felébredését hirdette. Látható jel, hogy az üzenetet elküldték Ystara Rendjének, vagy a Rend örököseinek és leszármazottainak.

– A Rend? – kérdezte a sebhelyes arcú fiatalember. – Nincs Rend; nincsenek finom népek, nincsenek aranyláncos, ragyogó köntösű, fényes kardot csörgető népek. Csak az Öreg Brill van, aki halálos ágyak mellett ül, nagyon kiszínezett történeteket jegyez le, és az eget kémleli. Túl korán hagytál el minket ahhoz, hogy tudhasd, hogyan mennek itt a dolgok. Az ystaraiaknak tilos emlékezniük országunkra, az emlékezés teljesen tiltott. Számkivetetteknek neveznek minket, mert biztosan a mi hibánk, hogy az angyalok nem lépnek velünk kapcsolatba vagy a legrosszabbat hozzák ki belőlünk. Szürke ruházatot kell viselnünk, nehogy balesetek történjenek, vadállatok jöjjenek a világra. És nem szabad túl szembetűnőnek lennünk; szolgálnunk és dolgoznunk kell, csak egyszerű lények lehetünk, nehogy a rendes népekre valahogy átragadjon a nyomorúságunk.

– Bármilyen a külső megjelenésetek, akkor is a Rend tagjai vagytok – mondta Liliath szent meggyőződéssel. – Te pedig meggyógyíttatsz és új emberré alakíttatol, amikor visszatérünk Ystarába és eljő Palleniel.

Beszédét csend fogadta. De nem áhítatos csend, ahogy arra Liliath számított. Inkább a komor levertség csendje.

– Ti kételkedtek bennem? – kérdezte. A fiatalemberre nézett, himlőheges arcára. Palleniel szikrája volt benne, erősebben, mint a többiekben. Az ősei nagyon közel állhattak ahhoz az állapothoz, ami üdvösnek tekinthető. Ez valószínűleg szerepet játszott abban, hogy ennek a szedett-vedett csoportnak a vezetője lett. – Mi a neved?

– Bisc. Így hívnak. Biscaray. Én vagyok Éjszaka hercege – felelte a fiatalember. – Illetve már az Éjszaka királya, gondolom, mivel kiiktattad legnemesebb urunkat, Franz Sorvadtkart. Hacsak valaki nem akar kihívni, hogy átvegye a helyemet.

Ez utóbbi mondatot hangosabban ejtette ki, hátrafordulva az egybegyűlt számkivetetteknek. Senki nem mozdult, senki nem válaszolt.

– Éjszaka Királya? Úgy érted, te vagy a koldusok, tolvajok és más hasonló népség ura? – kérdezte Liliath. – Egész Sarance alvilága a birodalmad?

Éjszaka királya felnevetett. – Aligha. Csak Lutace-ban és csak a számkivetettek királya vagyok. Ám mivel nincs más választásunk, mi vagyunk a legtöbben, és mi uraljuk az éjszakát. Mint a nagyok és hatalmasok mondják: „Nem minden tolvaj és koldus számkivetett, de minden számkivetett tolvaj és koldus.”

– Miért jöttetek ide, ha kételkedtek abban, hogy új életre vezetlek benneteket, vissza Ystarába?

– Franz adta utasításba. Az Öreg Brill időről időre hasznos dolgokat olvas le az égről. Éjszaka előző királya úgy vélte, valami nagyobb zsákmány vagy lehetőség vár ránk; legrosszabb esetben egy kis vidéki kirándulás.

– Láttátok, mit tettem vele – mondta Liliath. Halvány, fortélyos mosollyal nézett a férfire. – És mégis érzem, hogy kételkedsz. És bár térdelsz, nem érzékelek benned valódi tiszteletadást.

– Pestis vagy szörnyeteg, puszta véletlen is lehetett – mondta Éjszaka új királya óvatosan. Tétovázott. A hangjából kicsengő magabiztosság mintha megingott volna. – De nem kételkedem teljesen…

– További bizonyítékra van szükséged? – kérdezte Liliath. – Gyógyítsalak meg? Legyen a bőröd sima, a szemed ugyanolyan, mint felebarátaidé?

Ez utóbbi nehéz lehet, talán túl nehéz is. De ha sikerrel jár, egyszerre több célt is elérhet.

Látta, hogy a férfi valami visszavágó megjegyzést nyel el.

– Az igazán megfelelő bizonyság lenne, ugye? – kérdezte Liliath.

Biscaray könnyedén felállt, és elindult felé. Néhány lépésnyire állt meg. Nem térdelt le újra, jobb keze a tőr markolata közelében, amit csak részben takart a szürke köpönyeg.

Bár a legközelebbi lámpás a férfi mögött volt, Liliath látta, milyen szörnyű ragyás az arca. Valami betegség hagyta hegszövet; a kór kusza mélyedéseket vésett bőrére, és jobb szemét nemcsak kitolta a helyéből, mint Liliath korábban gondolta, hanem félig egy túlburjánzott heges kinövés mögé rejtette.

– Ha képes vagy ezt megtenni úgy, ahogy mondtad, elismerem, hogy az vagy, akinek mondod magad, és jó szolgálatot teszek neked – mondta Biscaray halkan. – Ha nem sikerül beváltanod szavadat, kibelezlek. Vagy a népem teszi meg.

– Ne félj attól, amit tenni fogok, ne küzdj ellenem! – mondta Liliath. Felemelte a hangját, a tömegnek beszélt. – Ez csak ízelítő abból, amiben részetek lesz, ha Ystarába érünk.

Felemelte jobb kezét, és tekintetét Éjszaka királyáról egy pillanatra sem véve le megérintette a bal hüvelykujján viselt ikongyűrűt. Gwethiniel, a nagy gyógyító, hatalmas erő, akit nem lehet könnyen megidézni. A férfi keze a tőr felé mozdult, de nem ért hozzá. Liliath várt, érezte az angyal távoli jelenlétét, de még nem hívta közelebb.

– Elég bátor vagy? – kérdezte. Látta a férfi arcán, hogy a gyanakvás alatt a remény szikrája izzott fel, de igyekszik semmilyen érzelmet nem mutatni.

– Nem először teszem kockára az életemet – felelte Éjszaka királya vállat vonva. – Ha a döntés egyszer megszületett, ugyan mit jelent még egy dobás?

Liliath egyszerre idézte Gwethinielt és terjesztette ki saját akaraterejét a férfi Palleniel-részecskéje ellen. Arkangyal lényét visszahúzódásra kényszerítette. Palleniel küzdött ez ellen, és Gwethiniel is tétovázott, nem akart eleget tenni a megidézésnek.

– Engedelmeskedtek nekem – súgta Liliath a tudattalan arkangyal-partikulának és az ellenálló angyalnak. – Engedelmeskedtek.

– Engedelmeskedem – szólt egy hang a tudatában. Gwethiniel jellemzően nyugodt és magabiztos hangjában csikorgó, vonakodó engedelmesség hallatszott. – Mit akarsz?

– Gyógyítsd meg ezt a férfit! – parancsolta Liliath, bár ez a hang kifelé nem hallatszott, csak a fejében. – Ne érintsd benne Palleniel maradványát!

– Az én feladatom a természeti rend, a természetes állapot helyreállítása a szervezetben, amit gyakorta használnak a halandó életet hordozó testek gyógyításában – mondta Gwethiniel. – Ha másvalaki jelen van benne, az lehetetlenné teszi a munkámat. Nem harcolhatok ilyen nagy erővel, akkor sem, ha ez a hatalmasabb erő nincs teljesen jelen.

– Nem kell harcolnod. Visszafogom Pallenielt, amíg ezen a férfin dolgozol. Tedd, amit parancsoltam!

– Nagy a veszély – súgta Gwethiniel. – Mindannyiukra.

– Tedd, ahogy parancsoltam!

Liliath ezt hangosan, kiáltva mondta. Annyira vad erővel, hogy a tömeg összerezzent. Mögöttük, a kapuházban fáklya fénye villant. A kapus vagy a templom valamely őre végül felriadt.

Hatalmas szárnyak csattogtak a fejük felett. Hirtelen meleg fény és mézelő lonc édes illata áradt az udvarban. Éjszaka királya felüvöltött és elesett. Maga Liliath is meghajolt az általa megidézett erő súlya alatt, de csak egy pillanatra. Hajának egy vastag tincse megőszült, bőre megráncosodott. Ezek azonban csak átmeneti változások voltak; hamarosan minden visszaállt az eredeti állapotba annak ellenére, hogy Palleniel részecskéje, az a dacos partikula küzdött ellene, ahogy puszta akaraterejével visszatartotta, és Liliath közben visszaküldte Gwethinielt, hogy fejezze be a munkát, amit még csak részben végzett el.

– Senki nem mondhat ellent nekem – vicsorgott Liliath. – Tedd, amit parancsoltam!

Gwethiniel szárnyai csattogtak. Mennydörgés morajlott, de a megidézett angyal elvégezte a feladatot, s abban a pillanatban eltűnt. Sokkal gyorsabban távozott, mint ahogy érkezett. Azt sem várta meg, hogy Liliath annak rendje és módja szerint elbocsássa.

Éjszaka királya felült és megtapogatta az arcát. A ragya eltűnt, egyetlen heg sem volt rajta; mézszínű bőre sima és fiatal, szeme a helyén. Bőrmellénye alá dugta a kezét, megtapogatta mellkasát. Döbbent csodálkozás ült ki az arcára. Felállt, a többiekhez fordult. Minden lámpás fényét feléje irányították, ahogy felemelte a fejét, széttárta mellényét és megmutatta sima mellkasát.

– Ez… ez… Meggyógyultam!

Szinte ezzel egyidőben hirtelen mindenki megindult Liliath felé. Sánták, nyomorékok tömege, felemelt kezek, könyörgő hangok.

– Gyógyíts meg! Gyógyíts meg! Segíts rajtunk!

– Most nem tudok többet tenni! – kiáltott Liliath, kezét felemelve. Hiába volt emberfeletti ereje, nagyon elfáradt. Ennek ellenére a fáradtság nem látszott rajta. Nem mert gyengeséget mutatni. Semmilyen látható jele nem volt annak, hogy az angyalidézés bármilyen hatással lett volna rá, bár érezte, hogy arcbőre gyógyítja önmagát; az apró ráncok sorra eltünedeznek. Elmosolyodott, hogy magabiztosságot mutasson a tömeg előtt, de azért is, mert újra úgy parancsolt egy angyalnak, hogy nem kellett a szépségével fizetnie érte. És soha nem is kell. – Mindenki meggyógyíttatik, amint visszaérünk Ystarába.

A tömeg mégis tovább nyomult feléje; ostoba, követelőző tömeg. Liliath az egyik oszlop mögé húzódott, felkészült arra, hogy ha kell, lesújt az elöl tolakodókra, mert most nem mert angyali mágiát használni. Ahhoz túl fáradt volt; attól tartott, nem lenne képes befolyásolni az eredményt; ráadásul egy szerencsétlen változás valószínűleg mindannyiuk halálát okozná. Ő maga is meghalna, annak ellenére, hogy ő nem tud olyan könnyen elpusztulni.

Liliathnek azonban semmit nem kellett tennie. Biscaray felbődült, visszakézből félrelökte a számkivetettek áradatát, a hangadókat a tömegbe taszította: az emberek elterültek az udvar kövein. Úgy viselkedett velük, mintha húsra gyűlő kutyafalka lennének, ő pedig a kutyák gazdája. Hiába vannak többen, nem fél tőlük.

– Vissza! Vissza és földre! Földre!

A sokaság gyérült. A számkivetettek térdre rogytak, elkeseredett vágyódásuk pillanata elmúlt. De Liliath hallotta, hogy mögöttük kinyitják a kaput, ami a tömeget éjszakára az udvarra rekesztette. Reteszek csattantak. Néhány perc és odaér a templom kapusa és kétségtelenül néhány katona is, akik nyilván nagyon dühösek azért, hogy hajnal előtt felébresztették őket, ráadásul ilyen nem szívesen látott vendégek miatt kellett feltápászkodniuk.

– Szükségem van egy köpönyegre – mondta Liliath egyenesen Biscaray szemébe nézve. – Csuklyás. Vagy egy nagy kalap. És a lehető leggyorsabban el kell mennünk innen.

– Parancsára – felelte Biscaray. Utasításokat mordult egy közelben álló számkivetettnek, aki rögtön keresgélni kezdett a holmija közt. Mások Éjszaka néhai királyának holttestét a klastrom egy sötét zugába húzták. – Elmenni nem lesz nehéz. Biztosra veszem, hogy kidobnak minket. És aztán… Aztán Ystarába megyünk?

– Nem – felelte Liliath halkan. – Szükségem van egy kis időre, hogy megtudjam, mi történt, amióta nyugalomba tértem. Nem számítottam arra, hogy Ystarát még mindig szörnylények tartják uralmuk alatt. Haddal kell visszatérnünk.

– Haddal? Minden számkivetett az ön zászlói alá fog gyűlni, amint kitudódik, hogy…

– Nem – vágott a szavába Liliath. – Nem engedhetjük, hogy visszatérésem híre ismertté váljon. Különösen azok nem tudhatják meg, akik most Ystarában vannak. Sokan élnek Sarance-ban és a nagyvilágban, de a mennyek országában is, akik nem szeretnék, ha Ystara újra naggyá lenne. Halandók és angyalok is ellenállnak majd Palleniel visszatérésének, és csellel kell rávenni őket, hogy segítsenek nekünk… Okosnak kell lennünk.

– Ez az Éjszaka Népének módszere. Az eszünk és az ügyes kezünk tart életben minket.

– És a fortélyos nyelvetek is, ha jól gondolom – mondta Liliath, halvány, érzéki mosollyal. Nem kívánhatott meg egyszerű halandót; az érzés, amit a már szinte jóképű Biscaray kiváltott belőle, egyáltalán nem volt a Palleniel iránt érzett hatalmas szerelméhez mérhető. Ez a testi jelenség azonban nem vonta el a figyelmét; némi megkönnyebbülést jelentett ahhoz a hevességhez és nyomáshoz képest, amit a cél eléréséért való tevékenység jelentett.

Hamarosan az ágyába fogadja Biscarayt, határozta el Liliath. Jobban magához köti, ahogy azt tette már férfiakkal és nőkkel is; nem mindegyikük volt olyan fiatal és vonzó mint most ez a bizonyos Biscaray.

Köpönyeget adtak a kezébe. Liliath belebújt, fejére húzta a kámzsát, és szorosan összehúzta magán a lebernyeget. Szinte kétrét görnyedve elvegyült a tömegben, ahogy kinyílt a kapu és bevonult a templom kapuőre, mögötte négy ásítozó őr, akik már husángjaikat tapogatták és lengették.

– Hogyan merészelitek megzavarni a templom békéjét? – üvöltött a kapus olyan hangosan, ahogy senki nem beszélt. Liliath megállt, felnézett az égre. Hunyorgott a hajnal előtti kékesfekete végtelenre; egyetlen felhőt sem látott, de biztos volt abban, hogy korábban nem mennydörgést hallott. De akkor mélyen aludt… akárhogy is, ezektől a hitvány, visszataszító számkivetettektől szentségtörő beszélgetést hallott.

– Kifelé! Kifelé! Ez tiszteletlenség! Nem becsültétek vendégszeretetünket. Menjetek innen!

HARMADIK FEJEZET

Liliath még sosem járt lutace-ban, de sarance fővárosa nem sokban különbözött Ystara első számú metropoliszától, Cadenztől. Lutace városát folyó szelte ketté, a Leire kanyargott az utcasorok között, bár nem olyan széles, mint a Gosse és a város jellemzően sík volt, nem voltak hegyek, mint Cadenz körül.

Lutace városát sokkal magasabb és hosszabb fal védelmezte, mint Ystara fővárosát. Halványsárga téglákból épült, csak pár száz éves, nem a korábbi idők szürke kövéből rakták. Ám vagy a város, vagy a királyi hatóságok vagy mindkettő eléggé elhanyagolta a kellő gondosságot, hogy fenntartsák a megfelelő védekezéshez szükséges távolságokat a falnál. Rengeteg ház, kunyhó és viskó épült egészen a fal mellé és rá is.

Az Éjszaka Népének sok menedéke és rejtekhelye közül az egyik a számkivetettek városnegyedében volt. Ez a hatalmas nyomornegyed a kikötő- és raktárnegyednél kezdődött és egészen a város délnyugati falán túlra ért, arra a területre, amit egy-két nemzedékkel ezelőtt még vidéknek tartottak. Bisc emberei a várfalon található két házat foglalták el; egyik ház felső szintje a másik fölé hajolt, így csak egy ugrásra volt a falon kívüli ház padlásablakából a falon belüli ház.

Liliath a városfalon belüli ház legnagyobb szobáját foglalta le magának. A szoba az egész ötödik szintet elfoglalta; egy részét ideiglenes ikonfestő műteremnek rendezték be, azaz hosszú asztalt állítottak a legnagyobb ablak elé, hogy természetes fényben tudjon dolgozni. Bár nem tervezett hosszasabb ott tartózkodást, Liliathnek dolga volt. Restaurálnia kellett azokat az ikonokat, amelyek hosszú álma alatt károsodást szenvedtek, különösen azokat, amiket követői rejtettek titkos helyekre, amikor Lutace városába érkeztek. Az angyalok általában jobban reagáltak, ha élénk, tiszta képeikkel idézték meg őket.

A tágas helyiség másik végében aranybrokát függönyös, óriási baldachinos ágy állt. Hercegnőnek való ágy volt, és valóban, körülbelül egy évszázada egy hercegnőnek szánták nászajándékul, de a hercegnő a menyegző előtt meghalt. Az ágyat a közeli vidékről, az egyik kisebb, többnyire használaton kívüli királyi vadászkastélyból lopták. Megtisztították, új pehelymatracokat tettek bele és finom ágyneműt. Liliath természetesen tudta, hogy Bisc azért szerzett ilyen impozáns ágyat, mert azt remélte, hogy megoszthatja vele, de ő még nem hozta meg ezt a döntést. Minél nagyobb a várakozás, annál jobban uralkodhat a férfin.

Liliath a munkaasztalnál volt, de nem ikont restaurált. Újra elővette azt az ikont, amit Delfon testvér készített és közelebb hajolt a képmáshoz. Karcsú ujjaival megérintette az aranyozott felületet. Kétszer kezdte megidézni Forazielt azóta, hogy elhagyta a Saint Marguerite templomot, de mindkétszer közbejött valami vagy valaki, az angyal pedig kihasználta, hogy Liliath figyelme elterelődött; váratlanul ellenszegült és eltűnt.

Így tehát az angyalt a városban volt kénytelen megidézni, ahol sokkal többen gyakorolták az angyali mágiát, sokkal több angyalt idéztek meg, és sokkal több angyal jelent meg a halandók világában, ezért nagyobb a veszély, hogy felfedezik vagy kíváncsiskodók lepik meg. Liliathet ez egyáltalán nem aggasztotta, mivel elég jól ismerte az angyalok járását, hamar felismerte volna, ha egy mágus kémkedő angyalt küldene rá. Megvolt azonban az a csekély, de reális veszély, hogy maga Duplessis kardinális eléggé veszélyesnek érzi a helyzetet ahhoz hogy, saját maga idézze meg Ashalael arkangyalt, aki saját hazájában egy szempillantás alatt Liliathre találna, és azzal legyőznék őt.

Liliath azonban ennek az esélyét nagyon kicsinek találta, mert megtudta, hogy a jelenlegi kardinális, akinek birtokában Ashalael ikonja van, már a negyvenes éveiben jár, de hatvannál is többnek néz ki, olyan sokszor idézett angyalt. Liliath elhatározta, hogy kizárólag fontos ügyben idézi meg Ashalaelt, sőt, lehetséges, hogy amennyiben nagy szükség nem mutatkozik, egyáltalán nem kell megidéznie. Liliath úgy gondolta, zavartalanul tevékenykedhet, űzheti kisebb-nagyobb ügyeit, szükséges csalárdságait és megtévesztéseit anélkül, hogy magára vonná a kardinális figyelmét.

Természetesen vannak más kockázatok is. Lehetséges, hogy a kardinális nem meri megidézni Sarance védő arkangyalát, egyáltalán nem zárható ki, hogy világibb elemek Liliathre lelnek, ő pedig még nem talált ki felelős személyazonosságot magának valódi kilétének elrejtésére. Amennyiben a kardinális perszeverantusai – ahogy őeminenciája katonáit és titkos ügynökeit nevezik – ebben a helyzetben találnak Liliathre, Éjszaka királyának rejtekházában, nehezen szökhet meg anélkül, hogy kénytelen lenne felfedni igazi valóját. A folyamat, hogy valaki mássá legyen, a bűvészmutatvány, hogy félrevezessék az egyszerű emberi figyelmet és kíváncsiságot, megkezdődött, de még nem ért véget.

Liliath meggyőzte magát, hogy a kockázat ellenére muszáj megidéznie Forazielt. Az nem lehet, hogy tudatlanságban maradjon a négy jelölt nevét és tartózkodási helyét illetően.

Újfent elkomorult a gondolattól, hogy csak négy jelölt van, de amilyen gyorsan megjelentek homlokán a gondolkodás mély ráncai, olyan gyorsan el is tűntek. Tudta, hogy nem szabad ezt az apró kellemetlenséget túlgondolnia.

Liliath ujjbegyeit szorosan az ikonon tartva belekezdett az angyal megidézésébe. Nem hagyatkozott a puszta akaraterőre, nem akart azonnali kapcsolatot, mint általában, hanem lassabban és nagyobb titokban építette fel a hívást, ahogy réges-rég tanították, amikor tanárai a templomban csodálták koraérett tehetségét és először nevezték az Ellandai Szűznek.

Foraziel, elveszett dolgok megtalálója.

Foraziel, titkok kikutatója.

Foraziel, Foraziel, jer segedelmemre, kérlek.

Liliath lassan, nagyon lassan érezte, hogy az angyal egyre közelebb van, jelenléte erősödik. Az entitás gyanakvó volt, nem akarta, hogy megidézzék, de képtelen volt figyelmen kívül hagyni az erősugarat, amely Liliath ujjaiból az ikonba áradt, onnan pedig a mennyországba, ahol az angyalok lakoznak.

És akkor csapdába esett. Liliath erőteljes, összpontosított akarata ejtette foglyul.

Foraziel, tégy, ahogy parancsolom! Négyen vannak Lutace városában, akikben Palleniel igazi esszenciája lakozik. Tudnom kell nevüket, rangjukat és tartózkodási helyüket…

Nem tehetem. Tilos… Én…

Megteheted. Meg kell tenned. Ha elbuksz, vagy dolgodvégezetlen vonulsz vissza ebből a világból, a következő megidézés a megsemmisítésed lesz.

Liliath érezte az angyal döbbenetét és meglepetését, ahogy rájött, hogy megidézője komolyan beszél. Az angyalok többsége nem volt tudatában vagy eszébe sem jutott, hogy létük megszűnhet, egyszer csak megsemmisülhetnek. Foraziel azonban már egyáltalán nem kételkedett; képtelen volt elmenekülni a kristály lándzsahegy, Liliath akarata elől. Liliath nem tudta, vajon van-e még egy mágus, aki felfedezte, hogy lehetséges angyalokat és sok mást megsemmisíteni.

Mivel a megidézett angyalok mindig olyan meglepetéssel fogadták ezt a közlést, úgy vélte, hogy nincs még egy ilyen mágus.

A hatalmasabb angyalok valószínűleg tudják. Liliath nem volt biztos abban, hogy közülük képes lenne-e megsemmisíteni valakit, és nem akarta megkockáztatni. Egy szeráf vagy egy kerub megsemmisítése is nagy feladat, bár számtalanszor megtette már; magához vette erejüket. Ezt az erőt hosszú nem-igazi halála előtt kezdetben arra használta, hogy emberfeletti lehessen, aztán bizonyos képességeit javította angyalok erejével, és sokkal többször arra, hogy felvértezze magát az idő múlásának pusztító hatásai ellen.

Engedelmeskedek, ahogy engedelmeskednem kell. Ez a feladat a hatáskörömbe tartozik. Egyetlen óra leforgása alatt visszatérek a hírekkel, amiket tudni akarsz.

– Menj! Ajánlom, hogy ne okozz csalódást nekem – mondta Liliath nyers, erős hangon.

Szárnycsattogás hallatszott, de amíg Foraziel jelen volt a világban, Liliath nem vette le ujját az ikonról, hogy az angyalnak ne legyen lehetősége dolgavégezetlenül elillanni. Gyengén érezte, ahogy az angyal a város felett repked, miközben a feladatát teljesíti.

A következő óra a jövő kellemes elképzeléseivel telt.

Bár Liliath vigyázott arra, hogy ujjai folyamatosan érintsék az ikont, szinte meglepődött, amikor megérezte Foraziel láthatatlan jelenlétét, mivel gondolatai máshol időztek.

Visszatérek. Megtaláltam az információt, amit kértél.

Liliath kizökkent ábrándozásából, akaraterejét a célra összpontosítva egy ív vastag, lenrostban gazdag papírt helyezett az ikonra.

– Írd le a nevüket!

Kis szikra jelent meg a papíron és mozogni kezdett. Megfeketedett nyomot hagyva maga után lassan, szép vonallal S betűt írt le. Liliath türelmetlenül szisszent, és érezte, hogy Foraziel meghunyászkodik. Az angyal gyorsabban írt, sietve égette a papírt, láthatatlan kezekkel, vagy szárnycsapásokkal – vagy akármilyen módon lépnek kapcsolatba a természeti világgal – meggyorsította a folyamatot. A szavak így is tisztán olvashatóak voltak, bár a fekete vonalak között megjelent egy-egy átégett lyuk is.

— Simeon MacNeel. Orvostanhallgató a Békés Szent Jerahibim Ispotályban.

— Agnez Descaray. Kadét a királynő muskétásai közt.

— Henri Dupallidin. Írnok a kardinális szolgálatában.

— Dorotea Imsel. Ikonfestő, Belhalle.

Bocsáss el! – könyörgött Foraziel.

Liliath arcán egy pillanatra kegyetlen düh villant át. Büntetésre, megsemmisítésre, bekebelezésre gondolt. Ám ha ezt tenné Foraziellel, azzal egészen biztosan riasztaná a környéken jelen lévő és a mennyben tartózkodó angyalokat és emberi parancsolóikat. Csábító dolog, de ésszerűtlen.

– Menj! – mondta, elbocsátón legyintve.

Foraziel távozása után Liliath az angyal ikonját a munkaasztala melletti szekreter egyik fiókjába tette. Számos más ikon volt a fiókban. Tucatnyi. Ezek azonban csak egy kis részét képezték annak a gyűjteménynek, amit a szent sírjába is magával vitt habitusának különleges belső zsebeiben.

Liliath az ikonokat tanulmányozta, aztán lassan becsukta és bezárta a fiókot. Hajlamos volt angyalokat megidézni pusztán azért, hogy saját erejét kipróbálja, és élvezetét lelte abban, hogy az égi lények képtelenek ellenálli parancsainak. Újra kipróbálni, hogy a világban egyedül ő nem sérül az angyali erő felhasználásától, hogy saját hús-vér ereje helyett a bekebelezett angyalok erejét használhatja.

Akármit megtehet, mindig fiatal és szép marad.

Három kopogás, szünet és újra egy kopogás az ajtón Biscaray jelenlétére figyelmeztette. A férfi már bármit hajlandó volt megtenni, amit kért tőle, és az Éjszaka Népét teljesen Liliath szolgálatába állította: Lutace összes tolvaját, koldusát, csatornakincs-keresőjét, sarlatánját, kuruzslóját, vajákosát, besurranó tolvaját, tenyérjósát és egyéb szélhámosát. Gyógyulása igazi hívővé tette. Kétsége sem volt az iránt, hogy Liliath el fogja vezetni az ő népét Ystarába. Nyilvánvalóan azt is remélte, hogy ott majd nem kell folyamatosan árnyékban, meglapulva élniük, és neki igazi hatalma lesz. Liliath gyanította, hogy Biscaray azt reméli, ő lehet a király, Ystara új urának képzelte magát mellette.

Csak Bisc és az a körülbelül tucatnyi számkivetett tudta, kicsoda Liliath valójában, akik ott voltak a Saint Marguerite templomnál. Titoktartásra eskették őket, és Liliath gyógyulást, gazdagságot ígért nekik cserébe. Bisc azzal fenyegette őket, hogy ha bárkinek egy szót is szólnak erről, megöli őket. Még így is veszélyt jelentettek azonban, ezért szoros ellenőrzés alatt tartották őket. Egyikük sem tért vissza előző bűnös tevékenységéhez; most mindannyian a városfal melletti házban dolgoztak.

– Tessék – szólt ki Liliath. Felállt munkaasztalától, lesimította tunikáját és nadrágját. Mindkettő sötétburgundi szaténból készült; a tunika mélyen dekoltált, de hozzá apró gyémántokkal ékesített, széles, fehér csipkegallért viselt, ami így egyszerre volt szerény és elegáns viselet. A nadrág szára látni engedte a bokáját, arany sarkú cipője emelte a hatást. Kezén csak néhány ikongyűrű maradt, egy másik ikont brossként tűzött ruhájára. Hosszú fekete haját szintén apró gyémántos, csipke főkötő alá rejtette.

A ruhákat rég elrejtett pénzből vették. A szekreterben tartott ikonokat is Liliath visszatéréséig rejtegették. Bár nem számított arra, hogy ilyen sokáig lesz álomban, ahogy arra sem, hogy Ystara menekültjeit kirekesztett alávalóknak tekintik, követőinek első nemzedéke az utolsó szóig pontosan teljesítette utasításait.

Biscaray maga hozta el a két legfontosabb, rejtekraktárban tárolt tárgyat. Liliath megengedte neki, hogy belenézzen a két kis ládába, amit odavitt neki a várfali házba. A férfit elkápráztatta a gazdagság, amit Liliath parancsára összehordtak: az ikonok és drágakövek, a pénz, a híresen nehéz ystarai arany „dupla dukát.”

A legfontosabb ládában volt egy kincs, amitől Biscaray különösen elámult. Azonnal felismerte; egyrészt szinte felbecsülhetetlen értéke miatt, másrészt mert híres darab volt: Sarance királynőjétől, IV. Anne-től lopták százharmincnyolc éve: csodálatos nyakék, rajta tizenkét ikon. A Királynő Gallérja. Így emlegették az ellopásáról a nép körében terjedő legendák; tizenkét gyémántikon, aranyozott bronz ikonlapok, szélük gyémántokkal kirakva.

Liliath örömét lelte abban, hogy nézte, mennyire nagy áhítattal csodálja Biscaray a darabot, és a férfi még jobban megdöbbent, amikor elmondta neki, hogy ő szervezte meg a szent ékszer ellopását, mert tanulmányoznia kellett az ikonokat, amelyek az Ashalael alatt szolgáló tizenkét fejedelemséget ábrázolták. Céljai számára még fontosabb tény volt, hogy ezeket az ikonokat a hírhedt mágus, Chalconte készítette; ezek az első fémbe vésett ikonok, amelyek bizonyítottan használhatók angyalidézésre. Ezek az ikonok jelentették a kezdetét annak a folyamatnak, amely ahhoz vezetett, hogy a nagy mágus elindult az eretnekké válás útján. Bár ezeket az ikonokat senki nem tekintette eretnekség művének.

Liliath nem árulta el Biscnek, hogy mit tervez a Királynő Gallérjával. Még maga sem tudta biztosan, bár számos terve volt, és folyamatosan mérlegelte a különböző lehetőségeket.

Biscaray belépett és mélyen meghajolt. Fekete bőrmaszkot viselt, egyenetlen felületű, rosszul illeszkedő bőrdarabot, ami azt a látszatot keltette, hogy eltűnt hegei még mindig megvannak, egykor súlyosan sérült bal szeménél kisebb volt a lyuk a maszkon. Senki sem tudhatja, hogy meggyógyult, hiszen az lehetetlen.

A törvény előírásainak megfelelően szürke inget, mellényt, nadrágot viselt és a számkivetettek köpönyegét. Amióta visszatért azonban Lutace városába, jobb szabású ruhákban járt, és keskeny, fekete csipkeszalag volt a nyakán, kézelőjén; pontosan annyi, vagy talán egy kicsit több, mint amennyi egy ystarai menekültnek megengedett volt.

– Jó estét, milady! – köszönt Biscaray. Az ágyra pillantott, de gyorsan elkapta tekintetét, mintha csak véletlenül nézett volna oda.

– Milady? – kérdezte Liliath. Elmosolyodott, és visszatűrt egy kósza hajtincset, ami kiszabadult a főkötő alól. – Albai nemes lettem?

– Ha ezt választja, igen – felelte Biscaray. Mellényébe nyúlt, kisebb papírköteget húzott elő. – Arra kért, milady, hogy találjak valakit, aki alkalmas arra, hogy ön legyen; aki nemes származású, de még nem ismerik az udvarnál.

– Valóban – felelte Liliath és ismét elmosolyodott.

– Hármat találtam – felelte Éjszaka királya. – De az albai a legjobb. Gondolom, beszéli az albai nyelvet.

– Igen – mondta Liliath albaiul. Ajka kegyetlen mosolyra húzódott, ahogy eszébe jutott, miért van ez így. Az egyik égi lény, akit megsemmisített és bekebelezett, Alba őrangyala volt.

Biscaray szemlesütve állt Liliath előtt, ezért nem látta ezt a mosolyt.

– Hű lovagom, mondd el, ki leszek! – szólt Liliath. Odament hozzá, könnyeden vállon veregette, mintha lovaggá ütné, aztán továbbment és a magas ablakhoz állt. Biscaray elmosódott tükörképét látta a kilenc négyzetre osztott ablakfelület vastag, repedezett üvegében.

– Lady Dehiems, özvegy, húszéves – felelte Biscaray. – Két napja érkezett Albából. Ügynökei egy hónappal ezelőtt vették meg számára az öreg Lord Demaselle házát. Nagyon gazdag, és Albában a gyanú árnyéka alatt lenne kénytelen élni, mert férje családja úgy véli, hogy férjét valamely titkos módon ő maga ölte meg.

– És valóban megölte?

Biscaray tagadón ingatta fejét.

– Kétlem. A férj öreg volt, a hölgy pedig szép.

Liliath megfordult, ránézett. Biscaray egy pillanatig egyenesen Liliath szemébe nézett, aztán újra lesütötte a szemét és csak hebegett:

– Nem olyan szép, mint ön. Hasonlítanak. A hölgy szeme és bőre sötét, a magasságuk is hasonló, de az ő haja sötét gesztenyebarna, nem fekete…

– Az könnyen megoldható – mondta Liliath. – Megidézhetem Froudrielt vagy Asaravaelt. Vagy egyszerűen rebarbarával vagy hennával.

– Ő a legalkalmasabb, akit eddig találtunk. Nem csak a külseje miatt. Gazdag. Elidegenedett a férje családjától és általában az albaiaktól, mert a nemesek többsége gyilkosnak gondolja. Politika.

– Mágus?

Biscaray nemet intett. – Ha értene is a mágiához, nincs jelentősége. Egy régi ikont visel, Fermisiel kámeáját, legalábbis ezt mondja Erril. Én magam nem ismertem fel az angyalt…

– Erril? A púpos nő? A templomból?

– Igen. A legjobb tudósaink egyike. Ha nem számkivetettnek születik, szerintem nagy mágus lehetett volna.

– Igen. Emlékszem rá. Fermisiel jelentéktelen angyal. A színek körében teljesít szolgálatot; régi kifakult ruhákat élénkít, ilyesmi. Hányan vannak ennek a bizonyos Lady Dehiemsnek a háztartásában?

– A kapuőr, három szobalány, két inas és egy szakács.

– Albai szakácsot hozott Lutace városába?

Biscaray vállat vont, mintha azt akarná mondani, hogy ételben az albaiak szokásai a többi furcsaságuknál is furcsábbak.

– Milyen kapcsolatai vannak itt? Rokonok? Barátok?

– Semmilyen kapcsolatot nem találtunk. Alba északi vidékéről származik. Nemesi családból, de elszegényedtek. Csak a szépsége révén mehetett férjhez.

– Te magad láttad? Valóban eléggé hasonlítunk?

– Nagyon is, ha milady megváltoztatja a haja színét. Ráadásul ki sem mozdult a házából. Kevesen látták, amióta megérkezett. Úgy tűnik, az öböl vizén való átkelés megviselte, és hajlamos betegnek hinni magát.

Liliath egy pillanatig elgondolkodott. Ez nagyon lényeges pont. Egyetlen tévedésnek katasztrofális következményei lehetnek. De mindenképpen új személyazonosságra volt szüksége, mégpedig olyanra, ami lehetővé teszi, hogy szabadon mozogjon, terveket szőjön, konspiráljon és manipuláljon a nagy terv megvalósulásának előmozdítása érdekében. Ráadásul királyi ágy ide vagy oda, nem akart egy bűnöző csoport házának egyetlen lakható szobájában élni. Ystarában a templomban a lakosztálya olyan fényűző volt, mint a cadenzi királyi palota.

– Lehet, hogy ezt az egzisztenciát folytatom. Kissé beteges… hol jól van, hol nincs jól… Ez pontosan megfelel a céljaimnak. De ha egészségi állapota engedné, fogadnák az udvarban?

– Igen – felelte Biscaray. – Mint mondtam, nemesi család, a múltban a királyhoz kötődtek. Az, hogy Albában gyilkosság gyanújába keveredett, itt külön jól jön. A királynő nem egyszer nemtetszését fejezte ki Alba álságosságával kapcsolatban, és azt beszélik, hogy egykori szeretője, az áruló Deluynes adta el a királynő leveleit az uralkodó Atheling-dinasztiának. Tehát az Athelingek ellensége a királynő barátja, ugye?

– A kardinális érdeklődik iránta? Őeminenciájának emberei felkeresték?

Liliath nem kérdezett a királyról. Senkit sem érdekelt Ferdinand király. Hivatalosan XIII. Sofia királynő uralkodik Sarance országában, valójában, az esetek többségében azonban főminisztere, Duplessis kardinális a királyság tényleges kormányzója. A királynő ritkán mond ellent a kardinális útmutatásának vagy tanácsának. A király időnként mindkettőjük ellen cselt sző, ami szinte már hagyomány, és alig van jelentősége.

– Nem hiszem – mondta Biscaray. Hangja kevésbé volt magabiztos, mint az előző kérdésekben. – Nem láttuk a háznál a kardinális egyetlen perszeverantusát, a királynő egyetlen muskétását és ismert megbízottját sem. A kardinális azonban jellemzően sokkal többet tud meg, mint szeretnénk.

– Ezt nem tudhatja meg! – csattant Liliath hangja. – Semmit nem tudhat rólam!

– Valóban – fejezte ki egyetértését Biscaray. Előre lépett, letérdelt Liliath előtt, kezét összetéve, mintha arkangyal előtt imádkozna. – A kardinális nem fog tudomást szerezni önről. Senki nem fog. Gondoskodom róla.

– Rendben – folytatta Liliath. – Akkor legyen ma éjjel.

– Ma éjjel? – kérdezett vissza Biscaray.

– Az embereid készen állnak?

Biscaray fejet hajtott.

– Ha kész, gyere vissza ide – mondta Liliath. – Hozd el néhány ruháját és ékszerét!

– Késő lesz. Már hajnal felé.

– Itt leszek – mondta Liliath. Az ágyra pillantott, aztán Biscarayre, és megint mosolygott. – Szép munka Biscaray.

– Köszönöm, milady.

– Van még valami – szólt Liliath. Átadta a papírt, amire feketén ráégett a négy név. – Erről a négy emberről tudni akarok mindent, ami megtudható a családjukról, a származásukról. Figyeljétek őket, de ne túl feltűnően, ne vegyék észre! De védeni kell őket, nehogy valami bajuk essen.

Biscaray elolvasta a listát. Homloka ráncba rándult.

– Nem értem. Mi ennek a jelentősége? Egyik sem tűnik fontos embernek.

– Idővel ezt is meg fogod tudni – mondta Liliath. – De rendkívül fontos, hogy figyeljétek és jól őrizzétek őket.

– Azonnal rendelkezem – felelte Biscaray. – Megfigyelők és őrzők.

Liliath intett, hogy álljon fel, kezét újra csókra nyújtotta. Amikor Biscaray megfordította a kezét, hogy tenyerére adjon csókot, Liliath nem tiltakozott, sőt, másik kezével gyengéden megsimogatta a férfi fejét.

– Mikor mondja el, mit tervez? – kérdezte Biscaray. – Nem értem, miért akar albai nemesasszony lenni. Milyen fontossága van ennek abban, hogy visszatérjünk Ystarába, és ez a négy ember…