Első kiadás

© Bősze Ádám, 2025

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva.

Borítófotó © Bolega Niki

Tartalom

Előszó

Csuhában

Turbánban

Talárban

Jelmezben

Tánccipőben

Parókában

Pirosban

Lezseren

Elegánsan

Gyászruhában

Reverendában

Selyemben

Díszmagyarban

Bársonyban

Parfümben

Felhasznált irodalom

Névmutató

Előszó

Képzeljenek el egy sajtótájékoztatót, melyet egy kortárs magyar zeneszerző új operájának bemutatója előtt rendeznek. Megérkeznek az újságírók, a sok-sok pogácsa, balról bejön a műsorvezető, a premiernek helyt adó intézmény igazgatója és az alkotó. Halk taps, némi sutyorgás, viccelődés a médiamunkások között, melyikük jut majd hamarabb a svédasztalhoz, amikor a házigazda, miután bemutatta a jelenlévőket, fölteszi a komponistának az első kérdést: „Honnan jött az ötlet, hogy éppen erre a szövegre írjon operát?” A zeneszerző lassan beletúr a szakállába, köhint kettőt és így felel:

„Köszönöm a kérdést, de mielőtt válaszolnék, érdekel, mit szólnak a hölgyek és az urak az új öltönyömhöz? Régóta kerestem már egy ilyen mélykék háromrészest, amelyhez szerintem jól megy a friss fehér ing és ez a nyakkendő, amit Spanyolországban vásároltam a nyáron. A cipő nem új, de mivel nagyon vigyázok rá – külön hozzá készült sámfával teszem el a szekrénybe – úgy hat, mintha a kollekcióval együtt érkezett volna. És még egy szót engedjenek meg! Kifejezetten szeretem magamon ezt a francia zoknit, melynek mintája pompásan harmonizál a párizsi díszzsebkendőmmel, nem gondolják?!”

Remek móka lenne, mindenki fölkapná a fejét, a sajtómunkatársak egy szemvillantás alatt megfeledkeznének a pogácsáról. De ilyenre aligha lenne példa. Ma ugyanis egyáltalán nem illik egy magát művésznek mondó férfinak és nőnek olyan földi hívságokkal foglalkozni, mint a divat. Sőt, inkább az igénytelenség a menő: egy író, egy komolyzenész akkor igazán „mély”, ha ruháját hanyagul viseli, vagy legalábbis semmi jelentőséget nem tulajdonít annak, miben jelenik meg az egyetemi óráján, a sajtótájékoztatón vagy éppen a kisboltban. Tisztelet a kivételnek.

Első ránézésre a zeneszerzők toalettjével foglalkozó Mozart bikiniben, ez a divatos zenetörténetkönyv haszontalan (akárcsak a Nagy zenészek, nagy szerelmek, vagy a Muzikális bestiák). Mert hát a zenetörténet nagy alakjainak az öltözködéshez való hozzáállásán keresztül aligha juthatunk közelebb a műveikhez. Hisz’ hogy jön Wolfgang Amadeus Mozart divatmániája a Jupiter szimfóniához, vagy Joseph Haydn egyenruhája a vonósnégyeseihez? A zene önmagáért beszél, már-már független alkotójának életvitelétől – hangoztatják sokan. Kodály Zoltán épp erről értekezett, amikor azt a feladatot kapta, hogy Bartók Béláról, az emberről írjon:

„Művet megérteni lehet anélkül, hogy ismernénk szerzőjét, de embert művei nélkül nem, hiszen beléjük tette le énje jobbik részét. Aki ért a hangok nyelvén, annak felesleges külön beszélnem az emberről, hiszen benne van a zenében, még jobban, mint keze írásában, amiből pedig a grafológusok ma már sok mindent kiolvasnak. Sokkal könnyebb lenne műveiből összeszedni, kiragadni egy csomót, és azon keresztül bemutatni, mint szavakban kifejezni az igazából kimondhatatlant.”

Nos, vállalom, nem értek a hangok nyelvén. Annyira legalábbis nem, hogy Kodály mester nyomába szegődjek. Azokat a zenehallgatókat képviselem, akik örömmel veszik, ha nem a muzsika nyomán ismerik meg jobban az alkotót, hanem előbb velem együtt szívesen bekukkantanak a lakásába, elkísérik egy hangversenyre vagy éppen a szabóhoz. Kodály elméleténél közelebb áll hozzám az, amit Fejtő Ferenc írt a Heinrich Heinéről szóló életrajzának előszavában:

„Azt hiszem, jogosan kutatunk a nagy emberek hagyatékában, joggal firtatjuk életük körülményeit, családfájukat, kalandjaikat. Épp azért, mert sokat tudunk róluk, van okunk és jogunk még többet megtudni. Épp mert ők, mint Karinthy írta, mindenkinek mondják el, amit nem mondhatnak el senkinek – tekinthetjük közvagyonnak szellemüket, még oly vonatkozásaiban is, amelyben ők szívesebben elzárkóznának előlünk. Tisztelettel és tapintattal, de felboncolhatjuk őket. Így halálukban is segítőtársainkká válnak a legnagyobb kalandban: a saját magunk megismerésében.”

Természetesen kinek-kinek joga ezt vagy azt a változatot választani. Azoknak, akiknek a hangok nyelve az első, javaslom, hallgassák meg először a fejezetekhez mellékelt muzsikát (a QR-kódok rendre ragyogó zenékhez vezetnek), és csak utána olvassák el a hozzájuk tartozó történetet. A „fejtői olvasók” pedig falják a könyvet: tetszés szerint válasszanak a fejezetek közül, vagy haladjanak szokás szerint, az elejétől a végéig. Ez utóbbi esetben ne lepődjenek meg, ha olyan szakaszt is találnak, amelyben a divattéma jelzésértékű, utána pedig akár egy olyat, amelyben egymást érik a „ruhás sztorik”. Fontosabbnak éreztem ugyanis egy sajátos kronológiai vázlatot adni és nem pusztán egy-egy muzsikus öltözködési szokására koncentrálni.

Hálás vagyok Bárdos Zsuzsa szerkesztőnek, dr. Kéri Laurának és Megyeri Lénának, akik értékes idejükből arra áldoztak, hogy szövegeimet még a nyomdába kerülés előtt átnézzék. Ők felmentést kapnak az olvasás alól, ez a munka önökre vár.

Révfülöp, 2025. május 8.

Bősze Ádám

Érettségi előtt végtelen bizonytalanságban éltem. Nem tudtam, mi az utam, színész legyek-e, vagy szerzetes. Még akkor is, ha ez a két szakma bizonyos értelemben hasonlít egymásra (szerencsére a színészetet csak kívülről volt alkalmam megismerni), szinte megállás nélkül a jövőmön töprengtem. Végül úgy alakult, hogy szerzetesnek álltam. 1986 augusztusának elején vonultam be az esztergomi kolostorba, fülig érő szájjal vettem részt az eseményeken, szeptemberben pedig beöltöztem, azaz magamra vettem a ferencesek sötétbarna, kötéllel átkötött csuháját. A beöltözés szertartása egyszerű volt és nemes, én pedig nagyon szerettem az új ruhámat, melynek szimbolikus jelentése van: a szerzetes elhagyja a nagyvilágot, új életet kezd.

Én ugyan ferences barát voltam, de történetünk szempontjából nem a 13. századi, hanem a majd’ ezer évvel korábban alapított bencés rend szabályrendszere a mérvadó. Szent Benedek regulájában külön fejezet szól a testvérek ruházatáról és lábbelijéről:

„Ruhákat a testvérek lakóhelyüknek és az éghajlatnak megfelelően kapjanak, mivel hideg vidéken többre van szükségük, melegen pedig kevesebbre. Ennek megítélése tehát az apátra tartozik. Mégis azt hisszük, hogy mérsékelt éghajlatú helyeken minden egyes szerzetes számára elég egy kukulla és egy tunika – mégpedig télen egy vastagabb, gyapjas kukulla, nyáron pedig egy könnyű, viseltes –, továbbá a munka miatt a skapuláré; lábbelinek pedig cipő és szandál.”

Kukulla, skapuláré, tunika. Ezeket a kifejezéseket a bencések nyilván ismerik, a kedves olvasók, akárcsak jómagam, nem.

Kukulla, skapuláré, tunika

A latin cucullus, ’csuklya, kapucni’ szóból ered, tulajdonképpen a szerzetesek csuklyával ellátott hosszú ruhájáról van szó. A skapulárét így írja le a Magyar Katolikus Lexikon: „vállruha, a szerzetesi habitus [a bencéseknél kukulla] része: széles, elöl-hátul egyforma hosszú textilcsík. Eredetileg vállon hordott felső ruha, munkakötény volt.” Eddig meglennénk, már csak a tunika van hátra! Ezt az ókorban is ismerték, akkor hosszú vászoninget értettek alatta. Volt térdig és bokáig érő. Ez alakult át liturgikus ruhává, a szertartásokon viselt fehér alapöltözetté, illetve a díszes dalmatikává, amelyet a szerpapok viseltek.

Akár tetszik, akár nem, egyfajta egyenruha mindegyik, mutatja, hogy viselőjük egy szervezet, egy adott szerzetesi, vagy papi rend tagja. Ahogyan arról Dante énekelt:

„Az árokban festett népet találtunk, / kik roppant lassan járták körüket, / sírva. Fáradtak voltak és letörtek. / Köpeny volt rajtuk, fejükön a csuklya / szemükbe lógott, pont olyan szabású, / mint Cluny-ben a szerzeteseké.”

A szerzetesi egyenruha se díszes, se jó szabású nem volt. A világi hívságokról lemondó életformához durva, szegényes ruha járt. Ennek bibliai hagyománya volt: Illés „szőr-ruhás ember, derekán bőrövvel felövezve”, Izajás „ruha és saru nélkül járt három esztendeig”, Keresztelő Szent János „ruhája pedig teveszőrből vala”.

Gyakran kiegészítő is tartozott az öltözethez, néhány olyan ruhadarab, amelyet a szertartásokon vett fel a szerzetes. Tisztségtől, egyházi rendtől függően lehetett ez egy karing, alba, vagy éppen miseruha. Speciális ruhatárból kellett válogatni, az egyes öltözetek színe, szabása mind-mind üzenetet hordozott. Szekuláris értelemben gondolhatunk úgy rá, mint jelmezre, de szakrális értelemben ezek mind az isteni rend szabályainak megfelelő liturgikus ruhák. Liturgikus, azaz a szertartáshoz tartozó. Ebben a vonatkozásban egy komolyzenei hangverseny résztvevői is egyenruhát hordanak, az ünnepnek, az alkalomnak megfelelő, többnyire egységes öltözetet. Ősi hagyomány ez: a színpadi játékhoz (és az egyházi szertartás is ennek minősül) színpadi viselet tartozik.

Tekintettel arra, hogy ez egy zenetörténeti könyv, főleg a szertartások muzsikus résztvevőire figyelek, az ő munkájuk, az ő öltözetük érdekel. Az első szent esemény, a frigyláda Jeruzsálembe vitele kapcsán Dávid király név szerint sorolta föl a zenei együttes tagjait:

„Dávid megparancsolta a leviták vezetőinek, hogy állítsák sorba testvéreiket, az énekeseket – hangszerekkel, hárfákkal, citerákkal és cintányérokkal fölszerelve –, és hallassanak örömrivalgást. A leviták odaállították Hemánt, Joel fiát, testvérei közül Aszafot, Berechjahu fiát, s testvéreik, Merári fiai közül Etánt, Kusajahu fiát; melléjük a második helyre testvéreiket: Zecharjahut, Jaaziel fiát; Semirámotot, Jechielt, Unnit, Eliábot, Benaját, Maazejahut, Mattitjahut, Eliflehut, Miknejahut, Obed-Edomot, Jejelt, a kapuőröket. Az énekeseknek, Hemánnak, Aszafnak és Etánnak a cintányért kellett verniük. Zecharjahu, Jaaziel, Semirámot, Jechiel, Unni, Eliáb, Maazejahu és Benaja csomózott hárfán játszottak kíséretül, Mattitjahu, Eliflehu, Miknejahu, Obed-Edom, Jejel és Azaszjahu meg nyolchúrú citerán. […] A papok, Sebanjahu, Josafát, Natániel, Amazaj, Zecharjahu, Benajahu és Eliezer fújták a harsonákat az Isten ládája előtt. Obed-Edom és Jehija voltak az őrök a láda mögött.”

Ugyan fénykép nem maradt fönn, megkockáztatom, nem susogós tréningnadrágban érkeztek a fiúk, és az énekesek sem farmerdzsekiben asszisztáltak a nemes eseményhez.

Az „értelmes ember” tribónban jár

Jusztinusz, megtérése után a filozófusok ruháját öltötte magára, ezzel is jelezve, hogy számára a kereszténység az egyetlen létező és elfogadható filozófia. Platón szerint Szókratész is tribónban járt, az ókori Rómában pedig a tanárok hordtak ilyet. A tribón egyszerű fehér férfiruha, amit úgy tekernek, hajtanak, hogy alul mint egy szoknya takarja a csípőt és a lábakat, fölül viszont csupán az egyik vállon vetik át, így a felsőtest jelentős része szabadon marad. A filozófusok köpenyét hordta Hüpatia filozófusnő, zenész, a kor egyik leghíresebb tudósa is. Hogy ő milyen módon viselte ezt a göncöt, nem tudom, azonban választhatta volna a kítont is, ezt az ingszerű négyszögletes lepelt, ami a férfiak és a nők körében egyaránt népszerű volt. Szomorú vége lett a művésznőnek, oly sok irigye támadt, hogy jobbnak látták széttépni. A ruháját is és őt magát is. Majd elégették. A ruháját és őt magát is.

A közreműködő ének- és zenekar mindig is a szertartás fontos szereplője volt, az egyenruha színe, fazonja alkalmazkodhatott a többi résztvevő öltözetéhez. A zenés istentisztelet vagy a muzsikával kísért szertartás koreográfiája, kivitele hosszú-hosszú, több évezredes hagyomány alapján alakult és alakul ma is. A közvetlenül a Krisztus-esemény után közösségekbe tömörült keresztények már közösen énekeltek (ezt az evangéliumokból tudjuk), Szent Pál pedig egyenesen arra ösztökélte a kolosszei híveit, hogy énekeljenek zsoltárokat és egyéb dicséreteket. Ennek ellenére a kereszténység első évszázadaiban, az üldöztetés idején, amikor még szigorú büntetés járt azért, ha valaki a Krisztus-hívők csoportjához tartozott, aligha lehetett szó szervezett énekkarokról, a mai értelemben vett ünnepi templomi szertartásokról. Csak kisebb közösségben mertek összejönni a hívek, énekük legfeljebb halk dúdolás volt, nem harsány zenés hitvallás. Szent Jusztinusz híres védőbeszédében így írt:

„Neki [azaz az Istennek] pedig ünnepi szavakkal adunk hálát, himnuszokat zengünk a teremtésért, hogy mindent boldogulásunkra alkotott: a dolgok sokféleségét, az időszakok váltakozását; és arra kérjük őt, hogy újra a halhatatlanságban élhessünk a belé vetett hit által – ki ne ismerné el mindezt az értelmes emberhez illőnek?”

A kereszténység első három évszázadában nem igazán léteztek szervezett, a szertartásokon közreműködő énekkarok, legfeljebb a közösség énekelhette az előírt himnuszokat és zsoltárokat. Csak Nagy Konstantin és Licinius császárok milánói találkozásakor, 313-ban alkották meg azt a rendeletet, melynek értelmében a keresztények szabadon gyakorolhatták a vallásukat, szabadon gyülekezhettek, ráadásul az addig elkobzott, istentiszteletek tartására szolgáló épületeiket is visszakaphatták. Ettől fogva beszélhetünk szervezett formában működő egyházi zenei együttesekről, elsősorban kórusokról. Misszionáriusok keltek útra, kolostorok, templomok épültek, melyekben himnuszokat és zsoltárokat énekeltek. A szertartások közül a mise és a zsolozsma volt a legfontosabb. Az első a katolikus liturgia úgynevezett áldozati része, míg a második a keresztények hivatalos imája, a

nap különböző óráiban énekelt, főként zsoltárokból álló istendicséret. E kettő határozta meg az első közösségek napirendjét, ezekhez rendeltek munkát, minden egyéb intéznivalót. Ælfric of Eynsham apát egyik tanítványa így emlékezett:

„Éjszaka, amikor meghallottam a harangot, kikeltem az ágyból, a templomba siettem, ahol a testvérekkel elénekeltük az éjszakai imát. Majd a vértanúk énekét és a reggeli dicséretet. Ezek után következett az első imaóra, a hét zsoltár litániákkal, utána az első, hajnali mise. Később a harmadik imaóra, a nappali mise. Majd a hatodik imaóra, utána ettünk, aludtunk. Fölkelés után a kilencedik imaóra, és most itt vagyok – készen a tanulásra!”

A közösségekhez gyerekek is tartoztak – a hívők saját csemetéi, olyanok, akiket magas rangú vagy szegény sorsú családok ajánlottak föl egyházi szolgálatra (oblátus), illetve árvák, akiknek nem volt más választása az életben maradásra, csak a kolostorba vonulás.

Képzésük két részből állt, elméletből és gyakorlatból. Amit az iskolai rendben elsajátítottak, olvasás, latin nyelv, énektanulás, azt a liturgiában való részvétellel gyakorolták – ez a leggyakoribb esetben a kórusban való éneklést jelentette. Hétéves kortól kezdve léphettek szolgálatba, egyenruhát, sajátos frizurát kaptak. A megkülönböztetésre szolgáló hajviselet országonként változott. Az íreknél például nem a kontinensen szokásos corona, ma ismert nevén tonzúra, azaz a fejtetőn kiborotvált, viszont alatta meghagyott, jellegzetesen körbevágott hajviselet volt „divatban”, hanem a fejet homloktól tarkóig kopaszra vágták, aminek köszönhetően inverz punkoknak néztek ki. (Távol álljon tőlem a fodrászati tanácsadás, de itt lenne az ideje visszahozni ezt a feltűnő hajviseletet!) A gyermekek fokról fokra léptek előre, kaptak egyre nagyobb jogokkal járó tisztséget, melyek közül az ostiarius (templomőr), a lector (felolvasó) és az akolitus (gyertyavivő) voltak a legfontosabbak. Ezek voltak az úgynevezett kisebb rendek, ezek fölött már a fölszenteléssel járó szolgálati szintek következtek, úgymint a diakónus (szerpap), a pap vagy a püspök. Mondanom sem kell, hogy a különböző szintekhez különböző öltözetek jártak. Már belépéskor levetették civil ruhájukat, beöltöztek. Az egyházi szolgálatban résztvevők életrendjét vagy egy szerzetesrend regulája, vagy pedig a területet felügyelő püspök szabályzata határozta meg, amelyet ez utóbbi többnyire a római iránymutatás alapján alakított ki. Az oblátusok, az egyházi pályára szánt gyermekek kora a 13. században ért véget, amikor IX. Gergely külön rendeletben adta meg a fiataloknak a szabad választás jogát, azaz amint elérték a nagykorúságot, dönthettek arról, maradnak-e, vagy sem. Bátran mondhatjuk azonban, hogy a kereszténység első ezer évében a fönt említett szolgálatokra szánt gyermekek és a felnőtt szerzetesek, apácák hangja, karéneke töltötte be a templomi tereket.

A szervezett egyházi ének, de tágabb értelemben véve a katolikus egyház szervezeti formáinak történetéhez hozzá tartoznak a nem szerzetesi irányítású egyházi központok, melyek többnyire egy uralkodó fennhatósága alatt álltak. Ezekhez a templomokhoz, katedrálisokhoz, melyekhez iskola társult, nem szociális, hanem zenei szempontok szerint válogatták a gyerekeket. Egyre több szülő ismerte föl a katedrálisiskolákban folyó magas szintű oktatás fontosságát. Az iskolázottságnak köszönhetően a gyermek előtt nem pusztán egy egyházi, hanem egy világi pálya lehetősége is megnyílt. Persze ne gondoljunk nagy számokra, a 12–13. században városonként legfeljebb tíz-húsz gyermek tanult egyszerre. Azok viszont, akik „kijárták a sulit”, komoly lehetőséghez juthattak. Egyesek, akik szerzetesrendhez nem tartoztak, de az egyházi kánonok (kanonok) szerint éltek, nem csupán ellátásban és lakhatásban részesültek, tehetségüknek és érdekérvényesítő erejüknek arányában olyan adományokhoz is hozzájuthattak, melyeknek köszönhetően később komoly vagyonra tettek szert. Szegénységi fogadalom nem kötötte őket. Eleinte jogi értelemben az intézmény kapta az adományt, a későbbiekben már a kanonok rendelkezhetett vele. A tehetségesebbek saját házakat építettek, maguk köré gyűjtve a tanulni vágyó fiatalokat, rokonokat, szolgákat. Egyre nagyobb birtokokhoz jutottak, egyre több címet kaptak. Kisebb-nagyobb birodalmukban a zenének kitüntető szerepe lett, külön szakembert (precentort, vagy annak a helyettesét, a succentort) szerződtettek a kóristafiúk nevelésére. Az 1179-es lateráni zsinat határozott arról, hogy minden egyes katedrálisban legyen egy mester, akinek a papság és a karénekes fiúk tanítása a feladata. Volt olyan intézmény, amelyben külön az általános, külön a zenei tudományok tanítására szerződött szakemberek dolgoztak. E világi fenntartású intézmények szertartásrendje többé kevésbé megegyezett a szerzetesek által irányított templomokéval, itt is volt hajnali és főmise, a már említett imaórák, illetve számos olyan liturgikus esemény, melyeket a mellékoltároknál végeztek. A Mária-tisztelet terjedésével megszaporodott a szertartások száma, újabb és újabb ünnepeket ültek, melyekhez minden esetben énekes, zenés szolgálat társult. Egyre változatosabb liturgikus öltözeteket álmodtak meg, melyeket nyilván elsősorban a szolgálatokat végző papság tagjai hordtak, de az énekesek egyenruhája is más-más színt kapott, attól függően, milyen szertartáson, milyen egyházi időszakban vettek részt.

Nagyjából erre az időszakra tehető a többszólamúság megjelenése, amikor a papság és a kórus már nem ugyanazt a dallamot énekelte, hanem az énekszólamok külön életre keltek, és egymással harmóniában szólaltak meg először két, majd három, végül sok-sok más szólamban. Ezek megkomponálására, a művek betanítására komoly szaktudásra volt szükség.

Az első jó ezer évből azért sem maradtak fönn zeneszerzőhöz köthető zenedarabok, mert a keresztények úgy gondolták, a melódiát az angyalok közvetítik a kiválasztott papoknak és szerzeteseknek (hasonlóan éreztek a képzőművészek, építészek, akik úgy tartották, égből küldött művészet az övék). A 1100-as évektől fogva viszont egyre-másra kerülnek elénk olyan lejegyzések – a kottaírást is nagyjából ez idő tájt találja ki a székesegyházi zenemester, Arezzói Guidó –, melyek mellett egy komponista neve szerepel.

Az első nagynevű zeneszerzőket, mint Leoninus és Perotinus mester minden bizonnyal pappá szentelték, azaz pályájuk az egyházon belül teljesedett ki. A későbbiekben viszont bőven találunk olyanokat, akik mind a katolikus egyházban, mind az udvari életben jelentős szerepet játszottak. Ilyen volt Guillaume de Machaut a 14., vagy Johannes Ockeghem a 15. században. Szakrális és világi kultúra egymás mellett, egymást kiegészítve élt; az egyházi és a világi méltóságot egyaránt láthatóvá és hallhatóvá kellett tenni. A reprezentáció tehát nem csupán a püspök, vagy az uralkodó számára, hanem a kóruskultúra alakulása szempontjából is különösen fontos volt. 1440-ben Angliában az akkor tizenkilenc éves VI. Henrik két énekes intézményt alapított. Az egyikhez iskola, a másikhoz egyetem tartozott. Gondosan tanulmányozta a már meglévőket, a winchesteri és az oxfordi college-ok szabályzatát, iskolai és liturgikus rendjét. E kettő alapján hozta létre az Eton és a cambridge-i King’s College-ot. A cél egyértelmű volt: olyan, a király fennhatósága alatt álló intézmények létesítése, amelyekben magas szintű zeneoktatás és tudományos munka folyik. Az Eton College-ban először négy énekes klerikus, hat kóristafiú, egy iskolamester, huszonöt „egyetemista”, valamint huszonöt szegény, beteg gyermek elhelyezésére volt lehetőség. Később a létszám jelentősen megnőtt. Az alapítással a király az állandóság fönntartására törekedett, olyan szervezetet hozott létre, amely évszázadokon át, tulajdonképpen a mai napig biztosította és biztosítja az ott tanulók, alkotók számára a stabilitást.

Persze nem pusztán az egyénekre gondolok itt, hanem a hagyományra, ami zenei értelemben is felbecsülhetetlen értékű. E négy alapiskola a máig eleven, sokak által méltán csodált angol kóruskultúra bástyája, az itt tanulók a kezdetektől tartó, csak egyszer-egyszer (a dán invázió és az 1640-es évek brutális rombolása miatt) megszakadt, szinte töretlen hagyomány részesei. Érdemes elzarándokolni Oxfordba vagy Cambridge-be és meghallgatni – sőt megnézni, hiszen a kórus egyenruhája is magával ragadó – egy-egy esti énekes imádságot. Igazán mennyei élmény!

Krisztus harcosai

A 12. század a keresztes háborúk, a lovagi kultúra ideje is. A harcos, kemény, lábán szilárdan álló férfi az ideális, nem az, aki cicomázza magát. Clairvaux-i Szent Bernát ostorozza a puhányokat: „Ti lovaitokat mindenféle selyemtakarókkal cifrázzátok, és még a szügyet védő páncélt is teleaggatjátok lobogó szalagokkal. […] Hisz mindez inkább asszonyos pipere, mint hadi fegyverzet. […] A hosszú és asszony-divat szerint gondozott hajfürtök szemeiteket beárnyékolják. A bő és sallangos zubbonyokban alig tudtok mozogni. A karokat fedő puffadt és cifra betétes karmantyúktól az amúgy is finom, puha kezek még tehetetlenebbek lesznek.” Bernát nem pusztán kritizál, megmondja, mi lenne a kívánatos viselet: „A haj tövig le van nyírva – mert hiszen az apostol szerint gyalázat a férfiúra, ha hosszú a haja –, nem kenik-fenik magukat, nem sokat adnak a külső csínra és tisztaságra, borzasan, porosan, a nap hevétől megbarnultan, sötét páncélban járnak, […] undort kelt bennük a dalnokok, a meseszerzők, a bohócok játéka, a léha szerelmi dalokat utálják.”

Az „új” iskola

Az oxfordi New College nem annyira új, 1379-ben alapította William of Wykeham, Winchester püspöke. Muszáj volt hozzátennie az „új” jelzőt, hiszen Oxfordban már létezett egy hasonló, igaz, azt nem sokkal korábban, 1324-ben hozták létre II. Edvárd angol király támogatásával. A New College kórusa mai napig létezik, több mint száz lemezük jelent meg, számos díjjal tüntették ki őket.

A mai angol egyházi kórusviselet egyszerű és elegáns, azonban nem volt ez mindig így. A 15. század végén problémát jelentett, hogy a fiúk önkényesen választottak ruhát. No, nem a szertartásokra, hanem a mindennapokra.

Egyesek világiasan öltözködtek, hegyes papucsot húztak, nadrágjuk hosszú, kabátjuk túl szűk és rövid volt, alig takarta a feneküket. Ha a felügyelők észrevették, elkobozhatták ezeket. Öröm az ürömben, hogy a vezetőség ilyenkor cserébe megfelelő ruhadarabokat utalt ki számukra. Lassan divatba jön a kóristafiúk egyenruhája: Salisburyben központilag biztosítottak számukra kabátot, sapkát, inget, harisnyát, bakancsot és cipőt, továbbá tíz shillinget kaptak ezek tisztíttatására.

Noha a 15–16. század Anglia zenetörténetének aranykora, most térjünk vissza a kontinensre, hiszen Josquin des Prez személyében olyan muzsikust ismerhetünk meg, akiről már készült festmény és rajz, igaz, a szigorú tudósok kételkednek benne, hogy ezeken az ábrázolásokon valóban Európa leghíresebb komponistája szerepel-e.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítóterv és illusztráció Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 599 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
DM Serif Display – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License