A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alex North: The Whisper Man

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd., London

Fordította: Bihari György

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © Alex North 2019

Hungarian translation © Bihari György, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-883-9

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Lynn-nek és Zacknek

Jake!

Olyan sok mindent akarok mondani neked, de ugye, hogy nekünk mindig is nehezen ment a beszélgetés?

Ezért inkább írok neked.

Emlékszem, amikor Rebeccával hazahoztunk a kórházból. Sötét volt, havazott, és én még életemben nem vezettem olyan óvatosan. Kétnapos voltál, és egy mózeskosárba szíjazva feküdtél a hátsó ülésen. Rebecca melletted szundikált. Időnként belenéztem a visszapillantó tükörbe, hogy megvagy-e.

Tudod, miért? Mert rohadtul féltem. Egyke létemre fogalmam sem volt a babákról, és most mégis felelnem kellett a sajátomért. Olyan hihetetlenül kicsi és gyenge voltál, én pedig olyan felkészületlen, hogy nem is értettem, miként engedhettek ki velem a kórházból. Kezdettől nem illettünk egymáshoz. Rebecca könnyedén és természetesen dajkált, mintha ő született volna meg általad, nem fordítva; engem mindig feszélyezett a karomon az a törékeny súly, és sose tudtam, mit akarsz, ha sírsz. Egyáltalán nem értettelek.

Ez így is maradt.

Amikor kicsit idősebb lettél, Rebecca azt mondta, ez azért van, mert annyira hasonlítunk, de nem tudom, ez-e az igazság. Remélem, hogy nem. Ennél mindig jobbat kívántam neked.

De ettől függetlenül nem tudunk beszélgetni, vagyis inkább meg kell próbálnom leírni ezt. Az igazságot, hogy mi történt Featherbankben.

Éj úrról. A fiúról a padlóban. A pillangókról. A furcsa ruhájú kislányról.

És természetesen a Suttogóról.

Nem lesz könnyű, és bocsánatkéréssel kell kezdenem. Olyan sokszor mondtam neked, hogy nincs mitől félni. Nincsenek szörnyetegek.

Bocsásd meg, amiért hazudtam.

ELSŐ RÉSZ
JÚLIUS

EGY

Minden szülő legszörnyűbb rémálma, hogy egy idegen elrabolja a gyermekét. Statisztikailag azonban ez rendkívül ritka. Igazából otthon, zárt ajtók mögött a legnagyobb a kockázat, hogy valamelyik családtag bántalmazza a gyermeket, és bár a külvilág fenyegetőnek tűnik, a helyzet az, hogy az idegenek többsége rendes ember, míg az otthon gyakran a legveszélyesebb hely.

Az ember, aki a hatéves Neil Spencert követte a parlagon, túl jól ismerte ezt az igazságot.

Neillel párhuzamosan, némán osont a bokrok mögött, egyfolytában szemmel tartva a kisfiút. Neil lassan baktatott, nem tudta, hogy veszély fenyegeti. Időnként belerúgott a földbe, meszesfehér porfelhőt kavarva a tornacipőjével. Az ember, aki sokkal óvatosabban mozgott, minden alkalommal hallotta a csosszanást. Ő nem adott ki hangot.

Meleg este volt. A nap reggeltől könyörtelenül égette a földet, most azonban már hat óra volt, az ég párásabb lett. A forróság mérséklődött, a levegőnek aranyos árnyalata lett. Az a fajta este volt, amikor az ember kiül a teraszra, talán hideg fehérbort szürcsöl, figyeli a napnyugtát, és akkor jut csak az eszébe, hogy kabátot kellett volna hoznia, amikor már besötétedett, és túl késő van, hogy emiatt izgassa magát.

Még a parlag is szép volt a borostyánszínű fényben. Kopár földdarab, amelyen satnya bokrok nőttek, egyik oldalról Featherbank falu határolta, a másikról egy elhagyatott, vén kőbánya. A hepehupás talaj nagyobb része kopasz és élettelen volt, bár itt-ott sűrű bozóttá álltak össze a bokrok, amitől a parlag olyan lett, akár az útvesztő. Néha kijöttek játszani a falusi gyerekek, noha nem volt különösebben biztonságos. Az évek során többen nem állhatták meg, hogy lemásszanak a kőbányába, amelynek meredek falai hajlamosak voltak az omlásra. Az önkormányzat kerítéseket emelt, jelzőtáblákat helyeztetett ki, de a közvélemény szerint többet is tehetett volna. Elvégre a gyerekek át tudnak mászni a kerítéseken.

A tiltó táblák meg nem érdekelték őket.

Az ember sokat tudott Neil Spencerről. Tervszerűen tanulmányozta a kisfiút és a családját. Neil gyengén szerepelt az iskolában, jócskán lemaradt a társai mögött olvasásban, írásban és számtanban. Többnyire mások által levetett ruhákban járt. A viselkedése kissé túl felnőttes volt a korához képest – máris látszott rajta a düh és a felháborodás a világ iránt. Pár év múlva erőszakos rendbontónak könyvelik el, de most még elég fiatal ahhoz, hogy megbocsássák a problémás viselkedését. „Nem gondolja komolyan”, mondják róla. „Nem az ő hibája”. Még nem érte el azt a pontot, ahonnan egyedül őt teszik felelőssé a tetteiért, így a felnőttek kénytelenek voltak másfelé nézni.

Az ember odanézett. Nem volt nehéz.

Neil a mai napot az apjánál töltötte. A szülei elváltak, ami jól jött az embernek. Alkoholisták, szülői alkalmasságuk ingadozó. Mindketten határozottan könnyebbnek találták az életet, amikor a fiuk a másikuk házában tartózkodott, és mindkettőnek nehezére esett szórakoztatni, amikor náluk volt. Általában hagyták, hogy Neil elfoglalja magát, és önállóan boldoguljon. Ez némileg megmagyarázta a keménységet, ami egyre jobban kiütközött a gyerekből. Neil véletlen baleset volt a szülei életében, akik bizonyosan nem szerették.

Neil apja nem először rúgott be annyira, hogy ne vihesse haza autóval a gyereket az anyja házához, ahhoz meg lusta volt, hogy gyalogoljon. Az apja valószínűleg úgy okoskodott, hogy a fiú már majdnem hétéves, és egész nap jól elvolt magában. Ezért tehát Neil egyedül ment haza.

Fogalma sem volt róla, hogy egy egészen más otthonba kerül. Az ember a szobára gondolt, amelyet előkészített, és alig bírt az izgalmával.

A parlag közepén Neil megállt.

Az ember is megállt a közelben, és átlesett a tüskés ágak között, hogy mi vonta magára a gyerek figyelmét.

Ócska televíziót dobtak ki az egyik bokorba, a szürke képernyő kidülledt, máskülönben ép volt. Az ember figyelte, ahogy Neil próbaképpen megböki a lábával, de a készülék túl nehéz volt, hogy megmozduljon. A fiú olyannak láthatta, mint egy őskori tárgyat, a rácsaival, a képernyő oldalán sorakozó gombokkal és a dob nagyságú hátuljával. Kövek hevertek az ösvény másik oldalán. Az ember megigézve figyelte, ahogy Neil odamegy, kiválaszt egyet, azután teljes erőből hozzávágja az üveghez.

Pukk!

A pukkanás nagyot szólt a csöndes helyen. Az üveg nem tört össze, de a kő átütötte, csillag alakú lyukat ütött rajta, mint egy puskalövés. Neil fogott egy másik követ, és ismét dobott, ezúttal mellé. Harmadszor is próbálkozott. Újabb lyuk jelent meg a képernyőn.

Láthatólag tetszett neki a játék.

Az ember megértette. Ez a nemtörődöm pusztítás nagyon emlékeztetett a fiú fokozódó agresszivitására az iskolában. Kísérlet volt, hogy nyomot hagyjon a világon, amely mintha megfeledkezett volna a létezéséről. Azért csinálta, mert arra vágyott, hogy lássák. Hogy észrevegyék. Hogy szeressék.

Mélyen odabent minden gyerek erre vágyik.

Az ember szíve, amely most gyorsabban vert, megfájdult a gondolattól. Némán kilépett a bokrokból a fiú mögött, azután a nevét suttogta.

KETTŐ

Neil! Neil! Neil!

Pete Willis felügyelő óvatosan haladt előre a parlagon, miközben körülötte a rendőrök a megbeszélt időközönként elkiáltották az eltűnt fiú nevét. Ezt leszámítva halálos csend volt. Pete felnézett, elképzelte, ahogy a szavak repesve felszállnak a feketeségbe, és olyan tökéletesen eltűnnek az éjszakai égen, ahogy Neil Spencer tűnt el a földről.

Elemlámpájával fénykúpot vetített a poros földre, egyszerre világítva a lába alá, és keresve a gyerek nyomát. Kék tréningalsó és alsónadrág, Minecraft-póló, fekete edzőcipő, katonai hátizsák, vizespalack. A riasztás akkor érkezett, amikor asztalhoz ült, hogy megegye a fáradságosan elkészített vacsoráját, és a gondolatra, hogy az érintetlen étel most is ott hűl az asztalon, korogni kezdett a gyomra.

Csak hát eltűnt egy kisfiú, és meg kell találni.

A rendőrök belevesztek a sötétbe, de Willis látta az elemlámpák fényének legyezőjét a földön. Az órájára pillantott: hét perc múlva kilenc óra, a napnak mindjárt vége, és noha délután nagy volt a forróság, az elmúlt két órában lezuhant a hőmérséklet, és Pete didergett a hidegben. Olyan sietve távozott, hogy megfeledkezett a kabátjáról, és az inge kevés védelmet nyújtott az elemekkel szemben. Na meg vén csont – végtére is ötvenhat éves –, bár egy ilyen éjszaka fiataloknak sem való. Különösen azoknak, akik eltévedtek, magányosak, és nagy valószínűséggel bántották őket.

Neil! Neil! Neil!

Pete is csatlakozott: – Neil!

Semmi.

Az eltűnést követő negyvennyolc óra a legfontosabb. A fiú eltűnését 19.39-kor jelentették, nagyjából másfél órával az után, hogy eljött az apjától. 18.20-ra otthon kellett volna lennie, de a szülők nem egyeztették a hazaérkezés pontos idejét, így akkor derült ki, hogy Neil eltűnt, amikor az anyja végre telefonált a volt férjének. Mire a rendőrség 19.51-kor kiszállt, az árnyékok már megnyúltak, és abból a bizonyos negyvennyolc órából máris elveszett kettő. Most pedig közelebb jártak a háromhoz.

Pete tudta, hogy az ügyek óriási többségében az elveszett gyerek épségben előkerül, csak haza kell vinni a családjához. Az ügyek öt kategóriára oszlottak: elhagyott gyerekek; szökött gyerekek; balesetet szenvedett vagy balszerencsés gyerekek; olyan gyerekek, akiket családtag rabol el; olyan gyerekek, akiket idegen rabol el. Neilt minden valószínűség szerint baleset érte, és hamarosan rátalálnak. Ám minél tovább ment Willis, az ösztönei annál inkább azt súgták, hogy másról van szó. Elszorult a szíve. Bár mindig ezt érezte, ha egy gyerek eltűnt. Ez semmit nem jelent. Csak előjöttek a húszéves emlékek, azok hozták magukkal a rossz érzéseket.

Lámpájának fénykévéje átsöpört valami szürkén.

Azonnal megállt, majd visszajátszotta, hol is volt. Egy ócska tévé hevert az egyik bokor tövében, a képernyője több helyen betört, mintha valaki céltáblának használta volna. A felügyelő egy percig bámulta.

– Van valami? – kiáltotta egy névtelen hang az egyik oldalról.

– Nincs! – kiáltotta vissza Pete.

Ugyanakkor ért ki a parlag szélére, mint a többi rendőr. A kutatás nem járt eredménnyel. A háta mögötti viszonylagos sötétség után valamiért émelyítőnek találta az utcalámpák fehér fényét. A levegőben halkan zsongott az élet, ami hiányzott a parlag csendjéből.

Pár perccel később, mivel nem volt jobb dolga, sarkon fordult, és elindult visszafelé, arra, ahonnan jött.

Nem is figyelte, merre megy, aztán ráeszmélt, hogy rézsútosan letért a parlagot határoló régi kőbánya irányába. Ez veszélyes terep a sötétben, úgyhogy inkább megcélozta az elemlámpák fénycsokrát, ahol a bánya átkutatására kijelölt csoport épp megkezdte a munkát. Egyesek már a bánya peremén araszoltak, lefelé világítva az elemlámpáikkal, és Neil nevét kiabálva; ez a csoport térképeket böngészett, és arra készült, hogy leereszkedjenek a hepehupás ösvényen a mélybe. Ketten felnéztek, ahogy a felügyelő odaért.

– Uram? – Az egyik felismerte. – Nem tudtam, hogy ma este szolgálatban van.

– Nem is vagyok. – Felhúzta a kerítés drótját, átbújt alatta, hogy csatlakozzon hozzájuk. Most még jobban figyelt a lába alá. – De errefelé lakom.

– Igenis, uram – felelte kétkedve a rendőr.

Szokatlan, hogy egy felügyelő kijöjjön egy ilyen munkára, ami az alacsony sarzsiknak való. Amanda Beck felügyelő az irodából irányította a kibontakozó nyomozást, a kutatócsoport jobbára közrendőrökből állt. Pete úgy számolta, hogy több évet töltött a szakmában bármelyiküknél, de ma este ő is csak egy volt a csapatban. Egy gyerek tűnt el, vagyis meg kell találni. A rendőr talán túl fiatal ahhoz, hogy emlékezzék, mi történt Frank Carterrel húsz éve. Ha tudná, nem lepné meg, hogy Pete Willis idejött.

– Vigyázzon, uram! Kicsit csúszik itt a talaj.

– Vigyázni fogok.

Ahhoz is elég fiatal, hogy leírja őt, mint egy vén salabaktert. Feltehetőleg sosem találkozott Pete-tel a rendőrségi edzőteremben, amelyet minden reggel meglátogat, mielőtt felmegy dolgozni. Lefogadta volna, hogy a korkülönbség ellenére minden erőgépen lenyomná a fiatalabbat. Figyelt ő a lába alá. Második természetévé vált, hogy mindenre – beleértve saját magát – odafigyeljen.

– Oké, uram, hát akkor indulunk lefelé. Csak, hogy egyeztessünk.

– Itt nem én vezetek. – Pete lefelé fordította az elemlámpáját, és végigpásztázta a rögös terepet. A fénysugár nem hatolt messzire, a bánya csak egy hatalmas fekete lyuk volt a sötétben. – Beck nyomozónak jelentsen, ne nekem.

– Igenis, uram.

Pete továbbra is lefelé bámult, közben Neil Spencerre gondolt. A legvalószínűbb útvonalait azonosították. Átkutatták az utcákat. A legtöbb barátjával már fölvették a kapcsolatot, de eredménytelenül. A parlag tiszta. Ha a gyerek valóban balesetet szenvedett, akkor a kőbánya az egyetlen hely, amelyet érdemes átkutatni.

Ám a mélyben a feketeség üresnek rémlett.

Nem tudhatta biztosan, ésszel nem. De az ösztöne azt súgta, hogy Neil Spencert itt nem fogják megtalálni.

Talán sehol nem találják meg.

HÁROM

– Emlékszel, mit mondtam neked? – kérdezte a kislány.

Jake emlékezett, de most mindent elkövetett, hogy ne vegyen tudomást róla. Az 567 Club összes gyereke kint játszott a napon. Hallotta a kiabálást, hallotta, ahogy a focilabda pattog az aszfalton, és időnként puffan egyet a ház falán. Eközben ő bent ült és a rajzán dolgozott. Örült volna, ha békén hagyják, hogy befejezhesse.

Nem mintha nem szeretett volna játszani a kislánnyal. Hát persze hogy szeretett. A kislány volt az egyetlen, aki szeretett játszani vele, és normális körülmények között Jake nagyon örült, ha láthatta. De ma délután nem tűnt valami játékosnak. Inkább nagyon komoly volt, és a fiú ezt egyáltalán nem szerette.

– Emlékszel?

– Asszem.

– Akkor mondd ki!

A fiú felsóhajtott, letette a ceruzát, és ránézett. Szokása szerint a kislány kék-fehér kockás ruhát viselt, és a fiú látta a jobb térdén a horzsolást, ami sose akart begyógyulni. A többi lány haja szépen le volt vágva, hogy vállig érjen, vagy hátra volt kötve szoros lófarokba, de a kislányé rendetlenül kiállt féloldalt, és mintha hosszú ideje nem fésülték volna meg.

Az arcán látszott, hogy nem adja fel, ezért Jake megismételte, amit mondott.

– Ajtódat, ha kicsit nyitod…

Meg kellett volna lepődnie, amiért egyáltalán emlékszik, mert nem is akarta megjegyezni a szavakat. Valamilyen okból mégis megmaradtak. Volt valami a ritmusában. Volt, hogy hallott egy dalt a CBBC-n, és utána órákon át forgott körbe-körbe a fejében a dallam. A papa fülbemászónak hívta az ilyet, és Jake elképzelte, ahogy a hangok befúrják magukat a halántékába, és araszolnak az agyában.

Amikor befejezte, a kislány elégedetten bólogatott. Jake ismét fölvette a ceruzáját.

– Egyáltalán mit jelent? – kérdezte.

– Ez egy figyelmeztetés. – A kislány az orrát ráncolta. – Jó, szóval afféle. A gyerekek akkor mondogatták, amikor kicsi voltam.

– Jó, de mit jelent?

– Csak egy jótanács – felelte a kislány. – Mert sok rossz ember van a világon. És sok rossz dolog. Úgyhogy nem árt megjegyezni.

Jake összevonta a szemöldökét, azután ismét rajzolni kezdett. Rossz emberek. Volt egy kicsivel idősebb fiú itt az 567 Clubban, Carlnak hívták, és Jake szerint ő rossz volt. Múlt héten Carl sarokba szorította, amikor éppen egy legóerődöt épített, és utána közel állt hozzá, úgy magasodott fölötte, mint egy nagy árnyék.

– Hogyhogy téged mindig az apud visz el? – kérdezte Carl, noha tudta a választ. – Azért, mert az anyud meghalt?

Jake nem válaszolt.

– Hogy nézett ki, amikor megtaláltad?

Megint hallgatott. Csak ha rosszakat álmodott, akkor gondolt rá, hogy nézett ki a mama, amikor aznap megtalálta. Ettől furán kellett szuszognia, és nem kapott elég levegőt. De egy dologtól nem menekülhetett, és az a tudat volt, hogy a mama már nincsen.

Erről eszébe jutott, amikor egyszer régen a konyhaajtóban leselkedett, és látta, ahogy az anyja kettévág egy nagy, piros paprikát, és kihúzza a csumáját.

– Szia, szépséges fiú!

Ezt mondta, amikor észrevette Jake-et. Mindig így hívta. Ha eszébe jutott, hogy az anyja halott, az érzésnek odabent olyan hangja volt, mint amilyet a paprika adott. Mint amikor kihúznak belülről valamit, ami üres lesz utána.

– Szeretem látni, amikor úgy bőgsz, mint egy csecsemő – jelentette ki Carl, azután úgy elment, mintha Jake nem is létezne.

Nem volt jó elképzelni, hogy a világ tele van ilyen emberekkel, és Jake nem is akarta elhinni. Most köröket rajzolt a papírra. Erőtereket a harcoló pálcikaemberek köré.

– Jól vagy, Jake?

Felnézett. Sharon volt az, az egyik felnőtt, aki az 567 Clubban dolgozott. A szoba másik végében mosogatott, de most odajött hozzá, és a kezét a térdei közé csúsztatva lehajolt.

– Igen – felelte Jake.

– De szép kép!

– Még nincs kész.

– Mi lesz?

Jake töprengett, hogyan magyarázza el a csatát, amelyet rajzolt – a harcoló feleket, köztük a vonalakat, a firkákat a vesztesek fölött –, de túl nehéz volt.

– Csak egy csata.

– Biztos, hogy nem akarsz kimenni és játszani a többi gyerekkel? Egy ilyen szép napon.

– Köszönöm, nem.

– Van még naptejünk. – Sharon körülnézett. – Akad itt egy kalap is.

– Be kell fejeznem a rajzot.

Sharon ismét fölegyenesedett. Halkan sóhajtott, de az arca kedves volt. Aggódott Jake-ért, és bár nem kellett volna, Jake mégis úgy gondolta, hogy ez kedves tőle. Mindig meg tudta állapítani, mikor aggódnak érte. A papa gyakran aggódott, kivéve, ha kijött a béketűrésből. Néha kiabált, és ilyeneket mondott: „Ez csak azért van, mert azt akarom, hogy beszélj hozzám, tudni akarom, mit gondolsz, és mit érzel”, és ijesztő volt, amikor ez történt, mert Jake érezte, hogy csalódást okoz a papának, és elszomorítja. De nem tudta, hogy mivel lehetne másabb, mint amilyen most.

Körbe-körbe – egy újabb erőtér, a vonalak átmennek egymáson. Vagy inkább egy kapu lenne? Hogy a kicsi alak odabent eltűnhessen a csatából, elszökhessen egy jobb helyre? Megfordította a ceruzát, és óvatosan elkezdte kiradírozni az alakot.

Na!

Most már biztonságban vagy, akárhol vagy.

Egyszer, miután a papa kijött a béketűrésből, Jake egy levelet talált az ágyában. El kellett ismernie, hogy nagyon jó kép volt kettejükről, ahogy mosolyognak, és a papa azt írta alá:

Ne haragudj! Sose felejtsd el, hogy még ha veszekszünk, akkor is nagyon szeretjük egymást!

Jake betette a levelet a Különleges Dolgok Mappájába a többi fontos emlékhez, amelyeket meg kellett őriznie.

Most megnézte. A Mappa az asztalon volt, közvetlenül a rajz mellett.

– Hamarosan elköltöztök az új házba – szólalt meg a kislány.

– Tényleg?

– A papád ma elment a bankba.

– Tudom. De azt mondja, nem biztos, hogy így lesz. Mert lehet, hogy nem adják meg neki azt, amit kell.

– A jelzálogot – válaszolta türelmesen a kislány. – De megadják.

– Ezt te honnan tudod?

– Híres író, nem? Tudja, hogy kell kitalálni a dolgokat. – A képre nézett, amelyet a kisfiú rajzolt, és elmosolyodott. – Mint te.

Jake nem értette a mosolyt. Furcsa mosoly volt, mintha a kislány örülne, de szomorkodna is valami miatt. Jake pontosan ezt érezte a költözéstől. Már nem szerette a házat, és tudta, hogy a papa is szomorú a háztól, de akkor is úgy érezte, hogy talán nem kellene elköltözniük, pedig ő szúrta ki az új házat a papa iPadjén, amikor együtt nézegették.

– Ugye, eljössz, miután elköltözök? – kérdezte.

– Hát persze. Tudod, hogy így lesz. – Ám ekkor a kislány előrehajolt, és türelmetlenebbül folytatta: – De akármi lesz, ne felejtsd el, amit mondtam. Ez fontos. Meg kell ígérned, Jake.

– Megígérem. De mit jelent?

Egy pillanatig azt hitte, hogy a kislány jobban elmagyarázza, ám ekkor megszólalt a szoba túlsó végében a csengő.

– Már késő – suttogta a kislány. – Itt a papád.

NÉGY

Amikor megérkeztem, úgy tűnt, hogy a gyerekek többsége a szabadban játszik az 567 Club mellett. Miközben leparkoltam, hallottam a nevetésüket. Olyan boldognak – olyan normálisnak – látszottak. A tekintetem egy darabig vándorolt köztük, Jake-et kereste, hátha ott lesz ő is.

De természetesen a fiam nem volt ott.

Ehelyett odabent volt, nekem háttal ült, egy rajz fölé görnyedve. A szívem kissé elszorult a látványtól. Jake kicsi a korához képest, és a tartása még a szokottnál is kisebbnek és sebezhetőbbnek mutatta. Mintha igyekezett volna eltűnni az előtte levő képben.

Ki vádolhatta érte? Tudtam, hogy utál itt lenni, még akkor is, ha sohasem tiltakozott vagy panaszkodott. De úgy éreztem, nincs választásom. Olyan sok elviselhetetlen dolog volt Rebecca halála óta: az első hajvágás, amikor nekem kellett elvinnem a fodrászhoz; az iskolai egyenruha megrendelése; a karácsonyi ajándékok elügyetlenkedett becsomagolása, mert nem láttam jól a könnyeimtől. És a lista végtelen. De valamilyen okból a vakációk bizonyultak a legnehezebbnek. Bármennyire szerettem Jake-et, képtelenség volt egész nap, mindennap vele lenni. Nem maradt belőlem elég, hogy kitöltsem ezeket az órákat, és noha megvetettem magam, amiért nem tudok olyan apa lenni, akire szüksége van, igazság szerint néha nekem is időre volt szükségem. Hogy megfeledkezzek a kettőnk között tátongó szakadékról. Hogy ne bántson, amiért egyre nehezebben bírom. Hogy összeomolva sírhassak egy kicsit, abban a tudatban, hogy Jake nem jöhet be, és nem kaphat rajta.

– Szia, cimbora.

A vállára tettem a kezem. Nem nézett föl.

– Szia, papa.

– Mit csináltál ma?

– Nem sokat.

Alig érezhetően megvonta a vállát a kezem alatt. Mintha nem is lett volna teste, könnyebb és puhább volt a pólója kelméjénél.

– Játszottam egy kicsit valakivel.

– Valakivel? – kérdeztem rá.

– Egy lánnyal.

– Az jó. – Előrehajoltam, ránéztem a papírra. – És látom, rajzoltál is.

– Tetszik?

– Hát persze. Nagyon.

Valójában fogalmam sem volt, mit ábrázol – valamiféle csatát, noha lehetetlen volt kihüvelyezni, melyik oldal melyik, vagy mi folyik a képen. Jake nagyon ritkán rajzolt mozdulatlan dolgokat. A képei életre keltek, egy rajzfilm elevenedett meg a papíron, és a végeredmény olyan lett, mint egy film, amelyben egyszerre látható az összes jelenet, mert egymásra másolták őket.

Ám Jake eredeti volt, és ez tetszett. Többek között ebben hasonlított rám: ez kapocs volt köztünk. Bár jómagam igazság szerint szinte egy szót se írtam le a Rebecca halála óta eltelt tíz hónapban.

– Elköltözünk az új házba, papa?

– Igen.

– Akkor hát az ember a bankban meghallgatott?

– Mondjuk úgy, meggyőző kreativitást tanúsítottam financiáim rizikóit illetően.

– Mi az a rizikó?

Szinte meglepett, hogy nem tudja. Valamikor régen megegyeztünk Rebeccával, hogy úgy beszélünk Jake-kel, mint egy felnőttel, és ha nem ért egy szót, elmagyarázzuk neki. Ő magába szívott minden magyarázatot, amiből gyakran furcsa dolgok sültek ki. De ezt a szót most nem volt kedvem elmagyarázni.

– Ez olyasmi, amin nekem és a bankbeli embernek kell törni a fejünket – mondtam. – Nem neked.

– Mikor költözünk?

– Amint lehetséges.

– Hogy viszünk magunkkal mindent?

– Bérelünk egy teherautót. – A pénzre gondoltam, és leküzdöttem a pillanatnyi pánikot. – Bár az is lehet, hogy egyszerűen csak a kocsit használjuk: jól megpakoljuk, és teszünk néhány fordulót. Lehet, hogy nem tudunk mindent magunkkal vinni, de átválogatjuk a játékaidat, hogy melyeket akarod megtartani.

– Mindegyiket.

– Majd meglátjuk, jó? Nem akarom, hogy bármit is itt hagyj, amit nem szeretnél, de sok mindent kinőttél. Talán egy másik kisfiú jobban örülne nekik.

Jake nem válaszolt. Lehet, hogy kinőtte már ezeket a játékokat, de mindegyikhez emlékek kötődtek. Rebecca mindenben jobban értett Jake-hez, a játszásban is. Most is látom, ahogy a padlón térdel, és mozgatja a bábukat. Végtelenül, csodásan türelmes volt hozzá minden tekintetben, amit én olyan nehéznek találtam magamban. Jake játékai olyan tárgyak voltak, amelyeket Rebecca megérintett. Minél régibb volt egy játék, annál több ujjlenyomatot hagyott rajtuk a feleségem. A lénye láthatatlanul felhalmozódott a fiunk életében.

– Már mondtam, nem kell itt hagynod semmit, amit nem akarsz.

Erről az eszembe jutott a Különleges Dolgok Mappája. Ott volt az asztalon a rajz mellett a megviselt bőrtok, nagyjából akkora, mint egy kemény kötésű könyv, három oldalán cipzárral. Fogalmam sincs, mi lehetett egy előző életben. Hasonlított egy nagy filofaxra lapok nélkül, noha csak az isten tudja, mire kellett Rebeccának filofax.

Pár hónappal a halála után átnéztem néhány holmiját. A feleségem született hörcsög volt, de a gyakorlatias fajtából, és a sok, régebbi himmihummiját feltornyozott dobozokban tárolta a garázsban. Egy napon behoztam pár dobozt, hogy átvizsgáljam őket. Voltak dolgok, amelyek még a gyerekkorából maradtak, nem szerepeltek a közös életünkben. Az ember azt hinné, ez megkönnyíti a dolgot, de nem így volt. A gyermekkor boldog idő – vagy annak kellene lennie –, ám én tudtam, hogy ezek a reménykedő, gondtalan tárgyak boldogtalan véget értek. Sírni kezdtem. Jake odajött, a vállamra tette a kezét, és amikor nem reagáltam azonnal, átölelt kicsi karjaival. Utána együtt folytattuk a dobozok átnézését, ő megtalálta azt, amiből a Mappa lett, és megkérdezte, az övé lehet-e. Hát persze, mondtam. Bármi az övé lehet, amit csak akar.

A Mappa akkor üres volt, de a fiam kezdte megtölteni. Voltak benne dolgok Rebecca holmijából. Voltak levelek, fényképek, apró csecsebecsék. Jake rajzai, meg olyasmik, amelyek fontosak voltak számára. A Mappa szinte mindig ott volt Jake közelében, mint a boszorkány familiárisa. Néhány tárgy kivételével nem is tudtam, mi van benne. Akkor se néztem volna bele, ha tehetem. Végül is ezek az ő Különleges Dolgai, csak neki van joga hozzájuk.

– Gyerünk, cimbora – nógattam. – Szedd össze a cuccod, menjünk innen!

Összehajtotta a rajzot, és felém nyújtotta, hogy hozzam. Akármit jelentett is a kép, nyilvánvalóan nem volt elég fontos ahhoz, hogy a Mappába kerüljön. Fogta a Mappát, és a szobán keresztülvágva odament az ajtóhoz, ahol a kulacsa lógott egy kampón. Megnyomtam az ajtónyitó zöld gombot, azután visszanéztem. Sharon mosogatott.

– Nem akarsz elköszönni? – kérdeztem Jake-et.

Megfordult az ajtóban, és egy pillanatig szomorúnak látszott. Azt vártam, hogy elköszön Sharontól, ő azonban az üres asztalnak intett, amelynél akkor ült, amikor megérkeztem.

– Viszlát! – kiáltotta. – Ígérem, nem felejtem el!

És mielőtt bármit mondhattam volna, kibújt a karom alól.

ÖT

Aznap, amikor Rebecca meghalt, én mentem Jake-ért.

Azon a délutánon írós napom lett volna, és amikor Rebecca megkért, hogy menjek el én helyette, az első reakcióm a bosszúság volt. Már csak pár hónap volt hátra a következő könyvem leadásáig, mégis alig bírtam írni valamit; abban reménykedtem, talán az utolsó félóra csodát terem. Ám Rebecca sápadt és gyenge volt, ezért elmentem.

Visszafelé a legjobb igyekezetem szerint próbáltam kikérdezni Jake-et, hogy mi volt aznap, de tökéletes kudarcot vallottam. Általában ez történt. Vagy azért, mert nem emlékezett, vagy nem akart beszélni. Szokás szerint azt éreztem, hogy Rebeccának bezzeg válaszolna, ami az írás mostani csődjével együtt még a szokottnál is aggodalmasabbá és bizonytalanabbá tett. Ahogy hazaértünk, egy szemvillanás alatt kiugrott a kocsiból. Megkeresheti a mamát? Igen, válaszoltam. Biztos voltam benne, hogy Rebecca örülni fog. De nem érzi jól magát, ezért csöndesen viselkedj – és ne felejtsd el levenni a cipődet, mert tudod, hogy a mami utálja a rendetlenséget.

Azután még egy kicsit vacakoltam a kocsival, húztam az időt, rosszul éreztem magam, amiért ilyen csődtömeg vagyok. Bevonszoltam magamat, lecuccoltam a konyhában – és észrevettem, hogy a fiam nem vette le a cipőjét, és nem hagyta ott, ahogy kértem. Mert természetesen sose figyelt rám. A ház csöndes volt. Arra gondoltam, hogy Rebecca lefeküdt az emeleten, és Jake fölment, hogy megnézze, és mindenki jól van.

Engem leszámítva.

Csak amikor végre bementem a nappaliba, akkor láttam, hogy Jake a szoba másik végében áll a lépcsőre nyíló ajtónál, és valamit néz a padlón, amit én nem láthatok. Teljesen mozdulatlan volt, megdelejezte, amit látott. Ahogy lassan elindultam felé, akkor vettem csak észre, hogy egyáltalán nem mozdulatlan, hanem reszket. És ekkor megláttam Rebeccát, aki a lépcső alján hevert.

Ezután minden összemosódik. Tudom, hogy elvittem onnan Jake-et. Tudom, hogy felhívtam a mentőket. Tudom, hogy mindent megfelelően csináltam. Csak nem tudok emlékezni rá.

A legrosszabb az, hogy bár Jake sose beszélne róla, biztosra veszem, hogy mindenre emlékszik.

Tíz hónappal később egy olyan konyhán mentünk keresztül, ahol szinte minden tele volt tányérokkal meg poharakkal, és az a kevés, ami a pultból látszott, piszkos volt, zsíros és morzsás. A nappaliban szétszórt, elfelejtett játékok hevertek a csupasz deszkapadlón. Noha azt mondtam, hogy majd átnézzük költözés előtt a játékokat, máris olyan volt a lakás, mintha kiszemelgettünk volna belőle mindent, ami kell, a többit meg itt hagytuk ebek harmincadjára. Hónapok óta árnyék borult a házra, és egyre sötétedett, mint egy nap, amely fokozatosan hajlik az estébe. Mintha az otthonunk elkezdett volna szétesni azóta, hogy Rebecca meghalt. De hát mindig is ő volt mindennek a lelke.

– Ideadnád a képemet, papa?

Jake már a padlón térdelt, szedegette a reggel szétgurult, színes ceruzáit.

– A varázsszó?

– Kérem szépen.

– Hát persze. – Letettem mellé a rajzot. – Sonkás szendvics?

– Ehetnék inkább desszertet?

– Majd utána.

– Jó.

Csináltam egy kis helyet a konyhában, megvajaztam két szelet kenyeret, azután három szelet sonkát tettem a szendvicsre, és negyedekre vágtam. Igyekeztem keresztülvergődni a depresszión. Egyik láb a másik elé. Mozgás.

Folyton arra kellett gondolnom, ami az 567 Clubban történt: Jake búcsút intett egy üres asztalnak. Emlékezetem szerint a fiamnak mindig voltak valamiféle képzelt barátai. Mindig magányos gyerek volt, annyira zárkózott és befelé forduló, ami elriasztotta a többi gyereket. Ha jó napjaim voltak, áltathattam magamat, hogy ez azért van, mert tökéletesen beéri önmagával, tehát minden rendben. De jobbára csak aggódtam.

Miért nem hasonlít jobban a többi gyerekhez?

Miért nem normális?

Tudtam, hogy ez csúf gondolat, de csak azért, mert szerettem volna megvédeni. A világ brutális tud lenni az olyan csendesekhez és magányosakhoz, mint Jake, és nem akartam, hogy ő is átessen azon, amin én átestem ennyi idős koromban.

Mindazonáltal mostanáig a képzeletbeli barátok tapintatosan jelentkeztek – leginkább rövid beszélgetésekben, amelyeket Jake önmagával folytatott –, és nem nagyon tetszett az új fejlemény. Nem kételkedtem benne, hogy a kislány, akiről azt állította, hogy egész nap beszélgetnek, csak a fiam fejében létezik. Ez volt az első alkalom, amikor Jake fennhangon szólt hozzá, mások előtt beszélt vele, és ez kissé megriasztott.

Rebecca természetesen sosem izgatta magát. – Nincs neki semmi baja, ő ilyen! – És mivel sok dologban okosabb volt nálam, mindig igyekeztem megfogadni a szavát. De most? Most azon töprengtem, hogy nincs-e szüksége a fiamnak valódi segítségre.

Vagy ő csak ilyen?

Még egy nyomasztó dolog, amellyel meg kellett volna birkóznom, de nem tudtam, hogyan. Nem tudtam, mi a helyes, vagy hogyan lehetnék jó apa. Istenem, bárcsak itt lenne Rebecca!

Hiányzol…

Ám tudtam, ebből a gondolatból csak sírás lesz, ezért gyorsan elfojtottam, és fölvettem a tányért. Közben hallottam, hogy Jake halkan beszél a nappaliban.

– Igen. – Azután, válaszul valamire, amit nem hallhattam: – Igen, tudom.

Végigfutott rajtam a hideg.

Csendesen az ajtóhoz léptem, de nem mentem be, csak álltam és hallgatóztam. Jake-et nem láthattam, de a szoba túlsó végében, az ablakon besütő napfény a kanapéra vetítette az árnyékát; formátlan volt, nem emberi, de puhán imbolygott, mintha Jake hintázna a térdén.

– Emlékszem.

Néhány másodpercnyi hallgatás következett, amelyben csak a szívverésem hallatszott. Rájöttem, hogy visszatartom a lélegzetemet. Jake ismét megszólalt, ezúttal sokkal hangosabban, izgatottabban.

– Nem akarom megmondani nekik!

Ekkor léptem át a küszöböt.

Egy pillanatig nem tudtam, mit fogok látni. De Jake pontosan úgy kucorgott a padlón, mint amikor kijöttem; annyi változott, hogy oldalra bámult, és félbehagyta a rajzolást. Követtem a pillantását. Természetesen nem volt ott senki, de a fiam olyan feszülten nézte az üres teret, hogy könnyű volt elképzelni egy szellemet.

– Jake! – mondtam halkan.

Nem nézett rám.

– Kivel beszélgettél?

– Senkivel.

– De hát hallottam, hogy beszélsz.

– Senkivel.

Kissé elfordult, fölvette a tollát, és ismét rajzolni kezdett. Még egyet léptem befelé.

– Letennéd azt, és válaszolnál?

– Miért?

– Mert fontos.

– Nem beszéltem senkivel.

– Akkor mi lenne, ha azért tennéd le a tollat, mert én azt mondtam?

De ő csak rajzolt, a keze gyorsabban mozgott, a toll kétségbeesett köröket írt le a kis alakok körül.

Csalódottságom átcsapott haragba. Jake nagyon gyakran látszott problémának, amelyet nem tudok megoldani, én pedig gyűlöltem magam, amiért haszontalan és tehetetlen vagyok. Ugyanakkor haragudtam rá, mert sosem adott útmutatást. Sosem segített. Én segíteni akartam neki; meg akartam győződni róla, hogy jól van. De nem éreztem úgy, hogy egyedül képes lennék erre.

Észrevettem, hogy túl szorosan markolom a tányért.

– Kész a szendvicsed.

Letettem a kanapéra, nem vártam ki, hogy abbahagyja-e a rajzolást, vagy sem. Egyenesen visszamentem a konyhába, a pultnak támaszkodtam, és behunytam a szemem. Valamilyen okból erősen vert a szívem.

Annyira hiányzol, gondoltam Rebeccának. Bárcsak itt lennél. Több okból, de most azért, mert nem hiszem, hogy ezt meg tudom oldani.

Sírni kezdtem. Nem számít. Jake vagy rajzol, vagy uzsonnázik, nem fog idejönni. Miért jönne, amikor itt csak engem láthat? Hát jól van. A fiam még egy darabig csöndesen beszélgethet emberekkel, akik nem léteznek. Amíg csendben vagyok, én is megtehetem.

Hiányzol.

Aznap este szokás szerint én vittem föl Jake-et az ágyába. Ez így volt Rebecca halála óta. Nem volt hajlandó odanézni, ahol meglátta az anyja testét, inkább belém kapaszkodott, visszafojtotta a lélegzetét, az arcát a vállamhoz szorította. Minden reggel, minden este, minden alkalommal, ha vécére kellett mennie. Megértettem az okát, de kezdett túl nehéz lenni, több módon is.

Remélhetőleg ez hamarosan megváltozik.

Miután elaludt, visszamentem a földszintre, és leültem a kanapéra egy pohár borral és az iPademmel. Betöltöttem az új házunk részleteit. Ahogy néztem a fotót a weboldalon, másfajta szorongás fogott el.

Bízvást kijelenthetem, hogy Jake választotta ezt a házat. Én először semmit sem láttam benne. Apró családi ház volt, emeletes, régi, elhanyagolt. És határozottan kissé különös. Az ablakok olyan furcsán helyezkedtek el, hogy nehéz volt elképzelni az alaprajzot, a tető némiképp ferdén állt, amitől a homlokzat mintha kérdőn, sőt talán haragosan előrehajolt volna. Az összbenyomás olyan volt, mintha a nyúltagyamban kaparásznának. Először megriadtam tőle.

Jake-nek viszont, ahogy meglátta, nem kellett más. Annyira elbűvölte, hogy rá se nézett a többire.

Amikor először kísért el, szinte megdelejezte a hely. Én továbbra se voltam meggyőzve. A belső megfelelő méretű volt, de mocskos. Poros szekrényeket és székeket láttam, ócska újságok kötegeit, kartondobozokat, a földszinti vendégszobában egy matracot. A tulajdonos, egy Mrs. Shearing nevű öreg hölgy mentegetőzött; elmagyarázta, hogy a holmi egy bérlőé, és amint elkelt a ház, rögtön kipakolják.

De Jake nem tágított, így hát megszerveztem egy második szemlét, ezúttal magamban. Akkor kezdtem más szemmel látni. Igen, fura a külseje, de ez ad neki egyfajta fonák varázst. Amit elsőre haragnak hittem, most inkább óvatosságnak tűnt, mintha a házat valamikor megbántották volna, és meg kellene dolgoznom a bizalmáért.

Vagyis egyéniség.

A költözés gondolata még így is megrémített. Tudat alatt még aznap délután is abban reménykedtem, hogy a banktisztviselő átlát az anyagi helyzetemről összehordott féligazságokon, és kereken megtagadja a jelzálogot. Most azonban megkönnyebbültem. Ahogy néztem a nappaliban a valahai életünk poros, szétszórt maradványait, beláttam, hogy ezt így nem folytathatjuk. Akármilyen nehézségek várnak is ránk, innen el kell mennünk. Akármilyen kemények lesznek is a következő hónapok, a fiamnak szüksége van erre. Mindkettőnknek szükségünk van rá.

Újra kell kezdenünk. Valahol, ahol nem kell föl-le cipelnem a lépcsőn. Ahol olyan barátokra talál, akik a fején kívül is léteznek. Ahol nem látok én is kísérteteket minden sarokban.

Most, hogy ismét a házat néztem, arra gondoltam, hogy valami különös módon illik hozzám és Jake-hez. Hozzánk hasonlóan kívülálló, akinek nehéz beilleszkednie. Jól kijövünk mi egymással. Ráadásul a falu neve meleg és vigasztaló.

Featherbank{1}.

Úgy hangzott, mint egy hely, ahol biztonságban leszünk.

HAT

Amanda Beck felügyelő ugyanúgy tisztában volt az első negyvennyolc óra fontosságával, mint Pete Willis. Ő és a csapata a következő tizenkét órát azzal töltötték, hogy átkutatták a lehetséges utakat, amelyeket Neil Spencer választhatott, kikérdezték a rokonokat, és elkezdték megrajzolni az eltűnt fiú profilját. Fotókat szereztek be. Történeteket ellenőriztek. Másnap reggel kilenckor sajtótájékoztatót tartottak, és közölték Neil személyleírását és ruházatát.

Neil szülei némán ültek Amanda mellett, miközben a felügyelő elmondta a szükséges felszólításokat, és jelentkezésre buzdította a szemtanúkat. A kamerák szüntelenül villogtak hármuk körül. Amanda igyekezett nem figyelni rájuk, de érezte, hogy Neil szülei minden villanástól összerezzennek, mintha a fotósok megböknék őket.

– Kérjük a lakosságot, ellenőrizzék az ingatlanjaikon található garázsokat és fészereket – mondta Amanda.

A lehető leghiggadtabban, legtárgyilagosabban vezette le a tájékoztatót. Neil Spencer megtalálása mellett pillanatnyilag az volt a legfőbb célja, hogy mérsékelje a lakosság félelmeit. Jóllehet nem állíthatta, hogy Neilt nem rabolták el, de legalább azt közölhette, hogy pillanatnyilag milyen irányba tart a nyomozás.

– A legvalószínűbb magyarázat az, hogy Neilt valamilyen baleset érte – mondta. – Noha tizenöt órája tűnt el, minden reményünk megvan rá, hogy hamarosan megtaláljuk, épen és egészségesen.

Titokban azért nem volt ennyire biztos benne.

Amikor a sajtókonferencia után visszatért a műveleti helyiségbe, az egyik első dolga volt, hogy diszkréten behozatta a környék maroknyi szexuális bűnözőjét, kevésbé diszkrét kihallgatás céljából.

A nap folyamán kiterjesztették a kutatás területét. A csatorna egyes szakaszait – bár elég valószínűtlen volt – kikotorták, a rendőrök bekopogtattak minden házba. Elemezték a térfigyelő kamerák felvételeit, amelyet Amanda is tanulmányozott. A kamerák mutatták Neil indulását, de elvesztették, mielőtt a gyerek megérkezett a parlagra, és a parlagon túl nem találták meg. Valahol a két pont között tűnt el a fiú.

Amanda kimerülten dörgölte az arcát, hátha attól magához tér.

A rendőrök ismét kimentek a parlagra, ez alkalommal világosban, és folytatták a kőbánya átkutatását.

Neil Spencernek még mindig nem volt nyoma.

Ettől függetlenül a gyerek bekerült a köztudatba, és ahogy múlt az idő, egyre többet foglalkoztak vele: a híradók bemutatták a képeit, a leggyakrabban azt, amelyiken szégyenlősen mosolyog, és futballmezt visel – egyike volt annak a kevésnek az otthoni gyűjteményben, amelyen boldognak látszott. A riportok leközölték az egyszerű térképeket, amelyeken a legfontosabb helyeket vörös körökkel jelölték, a lehetséges útvonalakat sárgával pontozták ki.

A sajtóértekezletet is közvetítették. Amanda este az ágyban, a tabletjén nézte, és úgy találta, hogy Neil szüleit még levertebbnek mutatja a kamera, mint amilyennek élőben látszottak. Bűntudatosnak látszottak. És ha még nem bűntudatosak, hamarosan azok lesznek, mert rákényszerítik őket. A délutáni eligazításon Amanda figyelmeztette a rendőröket, akik közül sokan maguk is szülők voltak, hogy jóllehet Neil Spencer eltűnésének körülményei nem egyértelműek, a szüleivel kíméletesen kell bánni. Aligha voltak mintaszülők, de Amanda semmilyen bűnrészességgel nem gyanúsította őket. Az apa aktájában voltak kisebb kihágások – ittas rendzavarás, figyelmeztetés garázdaság miatt –, de semmi olyasmi, ami gyanúra adott volna okot. Az anya büntetlen előéletű volt. Ráadásul őszintén porig voltak sújtva. Hihetetlen módon még csak nem is vádolták egymást.

Csak azt akarták, hogy a fiuk hazajöjjön.

Amanda rosszul aludt, és korán visszament a kapitányságra. Az eltelt több mint harminchat órából nagyon keveset töltött pihenéssel. Most, mikor az irodájában ülve sorra vette az eltűnt gyermekek öt kategóriáját, egyre közelebb kényszerült a gyászos következtetéshez. Nem hitte, hogy Neilt magára hagyták vagy megölték volna a szülei. Ha hazafelé menet balesetet szenvedett, mostanra megtalálták volna. Valószínűtlen, hogy egy rokon rabolta volna el. Noha nem volt hihetetlen, hogy Neil megszökjön, Amanda nem volt hajlandó elhinni, hogy mostanáig túljárhasson az eszén egy hatéves gyerek, akinek se pénze, se ennivalója.

Nézte a falon Neil Spencer fényképét, és a legijesztőbb forgatókönyvre gondolt.

Arra, hogy nem egy családtag rabolta el.

A nagyközönség ezt úgy mondaná, hogy idegen rabolta el, de itt szabatosan kell fogalmazni. Ebben a kategóriában a gyerekeket ritkán rabolják el vadidegenek. Gyakoribb, hogy alkalmi ismerősök összebarátkoznak velük, behízelgik magukat a bizalmukba. A nyomozás iránya elmozdult, fókuszba kerültek az elmúlt másfél nap mellékszálai. Családi barátok. Baráti családok. Ismert szexuális bűnözők alaposabb ellenőrzése. Az otthoni internetforgalom. Amanda ismét feltöltötte a biztonsági kamerák felvételeit, és más szögből kezdte vizsgálni őket, nem annyira a zsákmányt figyelte, inkább a háttérben meglapuló, lehetséges ragadozókat.

Újra kihallgatta Neil szüleit.

– Nem beszélt róla a fiuk, hogy ismeretlen felnőttek közeledtek hozzá? – kérdezte. – Hogy valaki követi?

– Nem. – Neil apját már a gondolat is felháborította. – Arról kurvára tettem volna, nem gondolja? Azt hiszi, akkor nem szóltam volna róla már korábban, a kurva életbe?

Amanda udvariasan mosolygott.

– Nem – felelte Neil anyja, kevésbé határozottan.

Amikor Amanda tovább forszírozta, az asszony azt mondta, hogy tulajdonképpen emlékszik valamire. Akkor nem gondolt rá, hogy jelentse, még azután sem, hogy Neil eltűnt, mert olyan furán és bután vette volna ki magát, és különben is, akkor ő félig aludt, úgyhogy alig emlékszik.

Amanda ismét udvariasan mosolygott, és megállta, hogy letépje a nő fejét.

Tíz perccel később már fent volt az emeleten a felettesénél, Colin Lyons főfelügyelőnél. A lábára úgy kellett nyugalmat parancsolnia, mert rázkódott, nem tudta, hogy a fáradtságtól-e, vagy az idegességtől. Lyons csak bánatosnak látszott. Közelről érintette a nyomozás, és Amandához hasonlóan tisztában volt vele, milyen helyzet fenyegeti őket. Ettől függetlenül nem ezt a legutóbbi fejleményt akarta hallani.

– Ez nem kerülhet be a sajtóba – mondta halkan.

– Nem, uram.

– Na és az anya? – Váratlan riadalommal kémlelte Amandát. – Figyelmeztette, hogy erről ne beszéljen a nyilvánosság előtt? Egyáltalán senkinek?

– Igen, uram.

Igen, uram, a kurva életbe. Bár Amanda nem hitte, hogy szükség lenne rá. Némelyik tudósítás máris vádló és elfogult hangot ütött meg, és Neil szüleinek éppen elég volt már a füle mögött ahhoz, hogy még tetézzék is.

– Jól van – bólintott Lyons. – Mert Jézus Krisztus…

– Tudom, uram.

A főfelügyelő hátradőlt, néhány másodpercre lehunyta a szemét, és nagyokat lélegzett.

– Ismeri az ügyet?

Amanda vállat vont. Mindenki ismerte az ügyet. Az nem ugyanaz, mint tudni róla.

– Nem mindent – felelte.

Lyons kinyitotta a szemét, és a mennyezetre bámult.

– Akkor némi segítségre lesz szükségünk – mondta.

Amanda szíve ettől kicsit összeszorult. Egyrészt összeesésig hajszolta magát az utóbbi két napban, és nem örült a gondolatnak, hogy osztoznia kell az eddigi zsákmányon. Másrészt itt volt a rossz szellem, akiről tudomást kellett venni.

Frank Carter.

A Suttogó.

Most már nehezebb lesz eloszlatni a lakosság félelmeit. Sőt akár nem is lesz lehetséges, ha ez az új részlet kiszivárog. Csakugyan nagyon óvatosnak kell lenniük.

– Igen, uram.

Lyons fölvette az asztaláról a telefont.

Miközben Neil Spencer eltűnésének ideje a kritikus negyvennyolc óra felé közeledett, így került vissza Pete Willis felügyelő a nyomozásba.

HÉT

Nem mintha ő akarta volna.

Pete filozófiája viszonylag egyszerű volt, és az évek során annyira beleette magát a csontjaiba, hogy mostanra inkább ösztönös lett, mint tudatos. Egész élete ezen alapult.

Tétlen kéznek ördög a munkaadója.

Gonosz gondolat üres fejnek örül.

Így hát lefoglalta a kezét és az eszét. Fontos volt számára a fegyelem és a beosztás, mivel pedig a parlagon semmire sem jutottak, az elmúlt negyven-egynéhány óra nagy részét azzal töltötte, amivel szokta.

A kora reggel az őrszoba edzőtermében találta: lökés, széles hátizom, deltaizom. Mindennap más testrészen dolgozott. Nem hiúságból, vagy az egészsége érdekében; a testgyakorláshoz szükséges összpontosítás és egyedüllét megnyugtatóan elterelte a figyelmét. Ennek a háromnegyed órának a nagyobb részében meglepő és örvendetes gyakorisággal sikerült tisztán tartania az agyát.

Aznap reggel sikerült egyáltalán nem gondolni Neil Spencerre.

Utána leginkább odafönt az irodájában tartózkodott, ahol remekül elfoglalhatta magát a jelentéktelen ügyecskék irathegyével. Fiatalabb, lobbanékonyabb korában valószínűleg nagyobb izgalmakra vágyott volna ezeknél a közönséges bűncselekményeknél, de ma hálás volt az unalmas aprómunka nyugalmáért. Az izgalom nemcsak ritkaság a rendőr munkájában, de rossz is; rendszerint azt jelenti, hogy valakinek tönkrement az élete. Aki izgalmat szeretne, az szenvedést szeretne, és Pete-nek bőven elege volt mindkettőből. Vigasztaló, ha csak autólopás van, meg bolti lopás, és végeérhetetlen búcsújárás a bíróságokon piszlicsáré ügyek miatt, mert egy csöndeskén ketyegő városról árulkodik, amely talán sosem tökéletes, de nem is esik szét.

De bár nem volt beosztva a nyomozásba Neil Spencer után, nem is kerülhette el. Egy kisfiú, ha eltűnik, nagy árnyat vet. Hamarosan ez lett a kapitányság legfontosabb ügye. Hallotta, ahogy a rendőrök beszélgetnek a folyosókon: hol lehet Neil; mi történhetett vele; és természetesen szó esett a szülőkről is. Róluk halkabban spekuláltak, mert ez hivatalos rosszallásba ütközött, de azért Pete hallotta – ekkora felelőtlenség, ilyen kicsi fiút egyedül küldeni haza. Húsz évvel korábbról is emlékezett hasonló eszmefuttatásokra, és gyorsan továbbment; most sem volt több kedve beszállni a vitába, mint akkor.

Aznap délután közvetlenül öt előtt csendesen ült az asztalánál, már azt tervezgette, mit csinál az este. Egyedül élt, ritkán járt társaságba, és rákapott, hogy végigfőzzön szakácskönyveket: gyakran bonyolult fogásokat készített el, amelyeket magányosan evett meg az asztalnál. Utána filmet nézett, vagy könyvet olvasott.

És természetesen ott volt a szertartás.

A palack és a fénykép.

Mégis, ahogy összeszedte a holmiját, és már készült a távozásra, rájött, hogy a szíve vadul ver. Előző éjszaka hónapok óta először visszatért a rémálma. „Sietnie kell!”, suttogja Jane Carter a telefonba. Akarata ellenére sem sikerült teljesen elmenekülnie Neil Spencertől, ami azt jelentette, hogy a sötét gondolatok és emlékek kicsit közelebb jutottak a felszínhez, mint szerette volna. Így hát, miközben belebújt a zakójába, nem is igazán csodálkozott, hogy megszólal az asztalán a telefon. Nem lehetett biztosan tudni; valamiért mégis tudta.

Kissé remegő kézzel fölvette a kagylót.

– Pete – szólt bele Colin Lyons főfelügyelő. – Örülök, hogy még elkaptalak. Remélem, válthatunk pár szót idefönt.

Gyanakvása abban a pillanatban igazolódott, ahogy belépett a felettese irodájába. Lyons semmit nem mondott a telefonban, de Amanda Beck felügyelő is ott volt, háttal neki ült az ajtóhoz legközelebbi széken. Beck pillanatnyilag csak egy ügyön dolgozott, vagyis Pete-et csak egyetlen okból hívathatták.

Igyekezett uralkodni magán, miközben csukta az ajtót. Még jobban igyekezett nem gondolni a jelenetre, amely akkor várt rá, amikor húsz éve végre bejutott Frank Carter kamrájába.

Lyons szélesen mosolygott. Olyan mosolya volt, amivel be lehetett világítani egy szobát.

– Jó, hogy feljöttél. Foglalj helyet!

– Köszönöm. – Leült Beck mellé, üdvözölte.

Beck bólintott, és alig észrevehetően mosolygott. Rendkívül bágyadt változata volt a főfelügyelő ragyogásának, még az arcát sem világította meg. Pete nem ismerte valami jól. Amanda húsz évvel fiatalabb volt nála, de most bőven öregebbnek látszott a koránál. Ordított róla a kimerültség – de az idegesség is, gondolta Pete. Talán félt, hogy megingott a reputációja, és nem nyomozhat tovább Neil után; Pete azt hallotta, hogy becsvágyó. Hát ezt az aggodalmát eloszlathatná. Lyons van elég kíméletlen, hogy elvegye tőle az ügyet, ha úgy látja jónak, de sohasem adná oda Pete-nek.

Ő és Lyons nagyjából egyidősek voltak, de a rangkülönbség ellenére Pete egy évvel korábban csatlakozott a testülethez, és számos tekintetben látványosabb pályát futott be. Egy másik világban fordítva ülnének az asztalnál, és talán fordítva is kellene. Ám Lyons mindig becsvágyó volt, miközben Pete, annak tudatában, hogy az előléptetés konfliktusokkal és tragédiákkal járna, nem óhajtott feljebb hágni a hivatali szamárlétrán, és tudta, hogy Lyonst ez mindig bőszítette. Ha az ember olyan keményen pedálozik valamiért, mint Lyons, kevés dolog bőszíti jobban annál a másik embernél, aki sokkal könnyebben elérhetné, mégsem akarja.

– Tudsz a nyomozásról az eltűnt Neil Spencer után? – kérdezte Lyons.

– Igen. Az első este ott voltam a keresőkkel a parlagon.

Lyons mereven nézte egy darabig. Talán kritikának vette a megjegyzést.