ÉRZELMES

KLASSZIKUSOK

FORDÍTOTTA

CSERGŐ HUGÓ

IFJ. ALEXANDRE DUMAS

A KAMÉLIÁS
HÖLGY

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

ifj. Alexandre Dumas: La Dame aux Camélias

Az eredeti kiadvány: A kaméliás hölgy / Alexandre Dumas; ford. Csergő Hugó;

Budapest: Európa, 1968

OSZK: http://nektar.oszk.hu/hu/manifestation/1253309

Minden jog fenntartva.

© Athenaeum Kiadó, 2025

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 542 5

ISSN 2786-1503

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai–Fekete Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Szíjártó Éva

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

1.

Azt hiszem, az ember csak akkor teremthet alakokat, ha előzőleg hosszan tanulmányozza az embereket, éppen úgy, mint ahogy idegen nyelvet sem beszélhetünk addig, amíg alaposan meg nem tanultuk.

Mivel még nem érkeztem el ahhoz a korhoz, amikor az ember már kitalál, meg kell elégednem azzal, hogy egyszerűen elbeszélek.

Kérem tehát az olvasót, legyen meggyőződve e történet hitelességéről. Történetem személyei – a hősnő kivételével – mai napig is élnek még.

Egyébként pedig elég tanúja volt Párizsban azoknak az eseményeknek, amelyeket most összegyűjtve elmondok, és ha az én tanúskodásom nem volna elegendő, ők bármikor megerősíthetik minden állításomat. Egy véletlen körülmény folytán azonban csak én írhatom meg e történetet, amelynek utolsó részleteinél csak magam voltam jelen, és így más nem tudná a maga teljes valójában elmondani.

Lássuk, hogyan jutottak tudomásomra ezek az utolsó részletek.

Ezernyolcszáznegyvenhét március tizenkettedikén egy nagy sárga hirdetés ötlött a szemembe a Lafitte utcában. Elolvastam, és megtudtam belőle, hogy árverés lesz, amelyen bútorok, fényűző tárgyak és ritkaságok kerülnek dobra. Az árverést haláleset miatt írták ki, de a hirdetés nem nevezte meg a halottat, csupán azt adta tudtul, hogy az árverést a d’Antin utca kilences szám alatt fogják megtartani március tizenhatodikán délután egy és öt óra között.

A hirdetés alapján tizenharmadikán és tizennegyedikén az érdeklődők megtekinthetik a lakást és a bútorokat.

Mindig szerettem a művészeti ritkaságokat. Elhatároztam hát, hogy nem fogom elszalasztani az alkalmat, és ha nem is vásárolok, legalább megnézem, mi kerül árverésre.

A következő napon elmentem a d’Antin utcába, a kilences szám alá.

Noha még korán volt, akadt már a lakásnak több látogatója is, akik – bár a ruhájuk bársonyból és kasmírból volt, s a kapu előtt saját fogatuk várta őket – meglepetten, sőt csodálattal nézték a szemük előtt feltáruló pompát.

Később én is megértettem ezt a csodálkozást, mert amikor magam is körültekintettem kissé, könnyűszerrel rájöttem, hogy egy kitartott nő lakásán vagyok. Ha pedig van valami, amit a nagyvilági asszony szívesen megtekint, hát akkor ez az: az ilyen asszonyok lakásának berendezése, akiknek hintója naponta sárt fröccsent az övékére, akiknek rendesen az övéké mellett van páholyuk a Nagyoperában és az Olasz Operában, és akik egész Párizst elkápráztatják bűnös szépségükkel, fényűző ékszereikkel és botrányaikkal.

Az a nő, akinek lakásán voltunk, immár meghalt, és ezért a legerényesebb asszonyok is behatolhattak szobáiba. A halál megtisztította e ragyogó kloákának levegőjét, és különben is, a hölgyeknek megvolt az a mentségük – ha erre esetleg szükség lett volna –, hogy árverésre jöttek, és fogalmuk sem volt arról, hogy tulajdonképpen kihez lépnek be. Olvasták, hogy árverés lesz, meg akarták szemlélni azt, amit a falragaszok hirdettek, hogy már előre választhassanak. Hiszen oly természetes ez az egész. Ez azonban nem gátolta őket abban, hogy e csodáknak közepette is azt ne fürkésszék, hogyan is élt ez a nő, akiről kétségtelenül különös dolgokat hallottak.

Ámde a nagy titok meghalt az istennővel együtt, és a kegyes hölgyek minden igyekezetük ellenére sem fedezhettek fel mást, mint csupán azt, ami a halál után került eladásra. Abból, ami még életében itt megvehető volt, abból nem láthattak semmit.

Különben pedig volt itt bőven eladó holmi. A berendezés gyönyörű volt. Rózsafából készült rokokó bútorok, Boulle faragványai, sèvres-i meg kínai vázák, meisseni porcelán szobrocskák, selyem, bársony, csipke garmadában.

Fel s alá sétálgattam a lakásban, és nyomon követtem a kíváncsiskodó asszonyokat, akik most egy színes szövettel kárpitozott szobába léptek, és éppen be akartam én is lépni, amikor szinte zavart mosollyal az ajkukon gyorsan visszafordultak, mintha szégyellték volna azt, amit odabenn felfedeztek. Ez csak fokozta vágyamat, hogy behatoljak a szobába. Ez volt az öltözőszobája az elhunytnak, és aprólékos kidolgozottsága miatt a legfényűzőbb helység a házban.

Egy hatalmas asztalon, amely közvetlenül a fal mellett állott, és amely mintegy három láb széles és hat láb hosszú volt, ott csillogott Aucoc és Odiot aranyművesek minden kincse. Gyönyörű gyűjtemény volt, és az ezernyi tárgyacska között, mely mind olyan fontos egy ilyen asszony öltözködéséhez, egy sem akadt, amit nem ezüstből vagy aranyból vertek volna. De nyilvánvaló volt az is, hogy ez a gyűjtemény csak apránként gyülemlett így fel, és nem egyazon szerelem egészítette ki ilyen teljessé.

Én nem rettentem meg egy kitartott asszony öltözőszobájának láttán, inkább mulattatott az, hogy ezeket a részleteket is láthatom, és észrevettem, hogy ezek a gyönyörűen csiszolt csecsebecsék különböző kezdőbetűkkel meg címerekkel voltak ékesítve.

Kíváncsian nézegettem ezeket a tárgyakat, amelyek mindegyike a szegény leány egy újabb prostitúciójáról beszélt, és elgondoltam magamban, hogy Isten elnéző volt vele szemben, mert hiszen nem engedte, hogy a szokásos bűnhődés érje utol szegényt, hanem szépségének és fényűzésének teljében szólította el a földről, mielőtt megöregedett volna, ami az ilyen asszonyoknak első halála.

És valóban, van-e szomorúbb látvány – kivált asszonyoknál – a megvénhedésnél? Amikor már elveszíti a méltóságát, és nem tud többé érdeklődést kelteni? Az örökös szánom-bánom, nem azért, amiért rossz útra lépett, hanem mert elhibázta a számvetést, és rosszul gazdálkodott a pénzével, íme, ez az, ami mindenekfelett szomorú. Ismertem egy félvilági nőt, akinek a múltjából nem maradt meg más, mint egy leánya. A nő kortársai azt mondották, hogy ez a leány éppen olyan szép, mint amilyen az anyja volt annak idején. Louise volt a neve ennek a szerencsétlen teremtésnek, akit anyja csak azért nevezett leányának, hogy azután az táplálja őt öregségében, mint ahogyan ő is etette a gyermeket kicsiny korában. A leány pedig szót fogadott anyjának, és anélkül, hogy akarta, hogy szenvedélye csábította volna, vagy hogy élvezete lett volna benne: úgy átengedte magát szomorú kenyérkeresetének, mintha az lett volna a tanult mestersége, ha egyáltalán gondoltak volna arra, hogy valamire taníttassák.

Az örökös és korai dorbézolás is hozzájárult ahhoz, hogy a leány állandóan betegeskedett, s kialudt benne az a képesség, amivel megkülönböztethette volna a jót a rossztól, s bár Isten talán megáldotta evvel a képességgel, de mit használt az, ha nem volt senki, aki jó ösztöneit fejlessze.

Sohasem feledem el ezt a fiatal leányt, aki majdnem mindennap ugyanabban az órában végigment a sétányokon. Az anyja kísérte állandóan és oly kitartóan, akár egy igazi anya kísérte volna igazi leányát. Akkor még magam is fiatal voltam, és szívesen fogadtam századom könnyű erkölcseit… De azért emlékszem, hogy ez a gyalázatos felügyelet már akkor is utálattal és undorral töltött el.

Képzeljék még hozzá, hogy soha szűz leány arca nem fejezett ki annyi ártatlanságot, mint ezé a nőé, akinek vonásain bizonyos mélabús szenvedés tükröződött.

Mintha a lemondás öltött volna testet.

És egy napon felragyogott ennek a leánynak az arca. Mintha a züllés közepette, melybe anyja sodorta, Isten különös kegye a boldogság egy sugarát küldte volna a vétkezőnek… És végre is, aki gyengének teremtette, miért hagyta volna minden vigasz nélkül, életének fájdalmas súlya alatt? Egy napon észrevette, hogy másállapotban van, és ami még szép és érintetlen volt lelkében, az megreszketett az örömtől. Különösek a lélek menedékei. Louise örömmel sietett anyjához, hogy elmondja neki ezt a hírt, mely oly boldoggá tette. Szégyenletes elmondanunk, azonban nem az a célunk, hogy kiagyalt erkölcstelenségeket beszéljünk el, hanem igaz történetet, melyet talán jobb lenne, ha elhallgatnánk, ha nem hinnők, hogy időről időre fel kell tárni ezeknek a szerencsétlen lényeknek mártíromságát, akiket meghallgatás nélkül ítélnek el, és jogvita nélkül vetnek meg; szégyenletes elmondanunk, ismételjük, de az anya azt felelte a leánynak, hogy már kettőjükre sem keres eleget, ha meg hárman lennének, akkor szükséget is látnának, továbbá az ilyen gyermekek fölöslegesek, és hogy a terhesség tulajdonképpen elveszített idő.

Következő napon az anya egy barátnője jött hozzájuk, aki szülésznő volt; Louise néhány napig az ágyat nyomta, aztán pedig felgyógyult, de gyengébb és sápadtabb volt, mint valaha.

Három hónappal utóbb akadt ember, akinek szegényen megesett a szíve, és segédkezet nyújtott neki testi és lelki felépülésében. Azonban az utolsó megrázkódtatás túlságosan heves volt, és Louise meghalt a magzatelhajtás következtében.

Az anyja még él: miből? Isten tudja.

Ez a történet motoszkált fejemben, miközben az ezüst csecsebecséket bámultam, és úgy látszik, elég sok időt töltöttem így merengéssel, mert immár senki sem volt a lakásban rajtam és egy őrön kívül, aki éber figyelemmel kísérte, nem csenek-e el valamit.

Odamentem a derék emberhez, akinek ilyen nyugtalanságot okoztam.

– Uram – mondottam –, nem tudja, kérem, ki lakott itt?

– Marguerite Gautier kisasszony – felelte.

Név szerint is, látásból is ismertem ezt a leányt.

– Hogyan – szóltam az őrhöz –, Marguerite Gautier meghalt?

– Igen, uram.

– És mikor?

– Azt hiszem, már három hete.

– És miért mutogatják a lakást?

– Mert a hitelezői azt gondolták, hogy ez csak fokozza a vásárlási kedvet. Az emberek láthatják, milyen hatást tesznek így a bútorok és a kárpitok. Hiszen tetszik érteni. Ettől azután megjön a kedvük a vásárláshoz.

– Tehát adósságai voltak?

– Ó, uram, de még mennyi!

– De hát az árverés fedezni fogja?

– Sőt, még marad is.

– És mi történik a felesleggel?

– A családnak jut.

– Hát volt családja?

– Úgy látszik, igen.

– Köszönöm, uram.

Az őr, aki így most már megnyugodhatott szándékaimat illetően, köszönt, én pedig távoztam.

„Szegény leány – gondoltam magamban hazamenet – ugyancsak szomorú körülmények között halhatott meg, mert az ő világában csak addig akadnak barátok, amíg a nők egészségesek.” És akaratom ellenére is megesett a szívem Marguerite Gautier sorsán.

Talán nevetségesnek tetszik ez sokak szemében, de én végtelenül elnéző vagyok az ilyen nők iránt, és nem is igyekszem mélyebben vizsgálni ezt az elnézést.

Egy napon, mikor valami útlevélügyben a prefektúrán akadt dolgom, láttam, amint az egyik mellékutcában két zsandár egy ilyen lányt kísért. Nem tudom, mit követett el a leány, csak annyit mondhatok, hogy forró könnyek patakzottak szeméből, miközben lehajolt, hogy egy néhány hónapos kisgyermeket megcsókoljon, akitől éppen elszakították… E nap óta nem tudom többé csak úgy felszínes hozzáállással megvetni ezeket a nőket.

2.

Az árverés tizenhatodikára volt kitűzve.

A látogatások és az árverés között egy napot hagytak, hogy a kárpitosok leszedhessék a kárpitokat, függönyöket stb.

Akkoriban tértem haza egy nagyobb utazásról. Így aztán nem csoda, hogy nem értesítettek Marguerite haláláról; nem volt azon hírek közt, melyeket a jó barátok rendesen elmondanak annak, aki éppen akkor tér vissza a fővárosba. Marguerite szép volt ugyan, de amilyen sokat beszélnek a felkapott nőkről életükben, annyira hallgatnak róluk, amikor elhunynak. Az ilyen nap csillogás nélkül nyugszik le, éppen úgy, mint ahogyan felkel. Halálukról, ha fiatalon hunynak el, valamennyi kedvesük egyszerre értesül, mert Párizsban egy-egy ismertebb félvilági nőnek valamennyi kedvese szinte bizalmas meghittségben él egymással. Egyik a másiknak elmondja a halottra vonatkozó kedves kis emlékeit, azután folytatják életüket, melyet az egész esemény még csak egy könnycsepp erejéig sem zavar meg.

Manapság, amikor valaki huszonöt éves elmúlt, a könny bizony ritka dologgá válik, az ember már nem ontja akárkiért. Legfeljebb, ha a szülőket siratják meg, azokat is annyira, amennyire megfizették, és annak az örökségnek arányában, amelyet hátrahagytak…

Ami engem illet, bár az én kezdőbetűim nem ékeskedtek Marguerite csecsebecséin, ösztönszerű elnézésemnél és annál a természetes szánalomnál fogva, amelyet az imént vallottam meg, önkéntelenül is egyre a leány halálára gondoltam, és talán tovább is töprengtem a halála fölött, mint amennyi időt az eset megérdemelt volna.

Emlékeztem, hogy sokszor találkoztam Marguerite-tel a Champs-Élysées-n, ahová mindennap kikocsizott kis kék hintaján, két pompás pejlovával. Ilyenkor rendesen meglepett az az előkelő megjelenés, amely pályatársnőitől megkülönböztette, és amely még jobban kiemelte igazán kivételes szépségét.

Ezeket a szerencsétlen teremtéseket, valahányszor kikocsiznak, kíséri valaki – Isten tudja, kicsoda.

Mivelhogy egy férfi sem szeret tüntetni azzal, hogy kihez fűzik éjjeli szeretkezései, viszont ezek a nők irtóznak az örökös egyedülléttől, sétakocsizásaik vagy sétáik alkalmával magukkal visznek valakit, akinek – kevésbé szerencsés lévén – nincsen kocsija, vagy egy-egy élemedett dámát, akinek elegáns öltözéke ki tudja, honnan származik, és akihez bizalommal fordulhat mindenki, aki részleteket kíván megtudni annak életéből, akit kísér.

Marguerite-nek nem volt ilyen öregasszonya. Mindig magányosan kocsizott ki a Champs-Élysées-re, s amennyire csak lehetett, behúzódott hintaja mélyére. Télen rendesen nagy kasmírkendőbe burkolózott, nyáron pedig könnyű és nagyon egyszerű ruhákba öltözött. Kedvenc sétái közben számtalan ismerősével találkozott, de értette a módját, hogy úgy mosolyogjon feléjük, hogy mosolyát csak azok vegyék észre, akiknek szólt. Hercegnők szoktak így mosolyogni.

Nem ott kocsizott, ahol társnői: a Champs-Élysées köröndje táján, hanem a Bois sűrűjébe vitette magát. Itt azután leszállt fogatáról, körülbelül egy óra hosszat gyalog sétált, majd pedig újra kocsiba ült, amely sebes ügetéssel vitte haza.

Ez a néhány szokása, amelyet személyes tapasztalatból ismertem, most mind feltámadt emlékezetemben, és szántam az elhunytat, mint ahogyan az ember sajnál egy váratlanul elpusztult, szép művészi munkát.

Marguerite bájos szépségéhez foghatót keresve sem lehetett találni.

Szinte túl magas volt és sovány, de ismerte a művészetét annak, hogyan lehet öltözékével eltüntetni azt, amit a természet nem egészen tökéletesen alkotott rajta. Kasmírja mögül, melynek vége a földet söpörte, imitt-amott kilátszottak selyemszoknyájának bő fodrai, kebléhez szorított prémes karmantyúját pedig, amelyben kezét melengette, olyan ügyesen elrendezett fodrok vették körül, hogy a legkövetelőbb szem sem talált kivetnivalót abban, ami a vonalak finom körrajzát illethette.

Csodás kis feje kacérkodásra volt teremtve. Egészen parányi kis főcske volt az – és mint Musset mondaná – az anyja is azért gyúrta ilyenné, mert előrelátó gondossággal gyúrta.

Aki maga elé tud képzelni egy leírhatatlanul bájos, ovális arcot, melyet két gyönyörű fekete szem tesz élénkké; szemöldököt, amely oly tökéletesen ível, mintha oda volna festve; rózsaszínű arcot; finom egyenes orrot, melynek orrlyukai a lélegzetvételnél szinte remegni tetszenek az érzéki mámor után való vágytól; és végül szabályos, kicsiny szájat rajzol ebbe az arcba, az maga előtt láthatja ezt a gyönyörű, tökéletes főt. Kicsiny ajkát félig nyitva tartotta, úgy, hogy gyöngyhöz hasonló fogsora kivillant mögüle; arcbőre pedig hamvas volt, mint az őszibarack, amelyet még nem érintett emberi kéz.

Haja fekete volt, mint az ében, és hullámos. Úgy fésültette magát, hogy haja elöl szélesen rásimult homlokára, azután pedig elrejtőzött nyakszirtje fölött, úgy, hogy szép kis fülének csupán a cimpája látszott ki, amelyben gyémánt fülbevaló csillogott. Ezeknek értéke mintegy négy-ötezer frank lehetett.

Nagyvilági élete ellenére is megmaradt szűzies, sőt gyermeki arckifejezése, ezt a jellegzetességet meg kell jegyeznünk, bár okát nem ismerjük.

Volt egy arcképe is Marguerite-nek, amelyet Vidal festett, az egyetlen ember, aki képes lehetett megörökíteni ennek a nőnek csodás báját. Halála után ez az arckép néhány napig nálam maradt, és olyan élethű volt, hogy ez tette lehetővé leírnom arcát, amire emlékezetből aligha lettem volna képes.

E fejezetnek néhány olyan részlete is van, amelyet csak később tudtam meg, de inkább rögtön elmondom, mert így nem kell utóbb rátérnem, amikor e nő élete történetének elmondásába belefogok.

Marguerite minden bemutató előadáson megjelent, és minden estjét színházban vagy bálokon töltötte. Valahányszor új darabot játszottak, bizonyos volt, hogy ő is megjelenik a színházban, mégpedig három dolognak kíséretében, melyeket maga elé tett földszinti páholyának bársony kárpitozású karfájára: távcsövét, egy bonbonos zacskót és végül egy kaméliabokrétát.

A hónapnak huszonöt napján fehér kaméliát viselt, öt napon át pedig vörös bokréta kísérte. Soha senki nem tudta, mit jelent ez a színváltoztatás. Bevallom, magam sem, így csak megemlítem, anélkül, hogy magyarázatát tudnám adni. Barátai és a színházak törzslátogatói észrevették és megfigyelték ezt a szokást, csakúgy, mint én. Soha más virág nem díszítette, mint kamélia, és ezért Bajon asszonyságnak virágosboltjában röviden a „kaméliás hölgy”-nek nevezték, s ez a név lassanként rajta is ragadt.

Egyébként pedig tudtam, mint ahogyan mindenki tudta, aki Párizsnak bizonyos köreiben meg szokott fordulni, hogy Marguerite a legelegánsabb fiatalembereknek volt a kedvese. Ő maga sem titkolta ezt, a kedvesei meg dicsekedtek is vele, ami a legjobban bizonyítja, hogy a szeretők nagyon meg voltak elégedve egymással.

Mintegy három év óta, amióta Bagnères-ből hazajött, Marguerite megváltoztatta eddigi életmódját, és hír szerint valami dúsgazdag, öreg külföldi herceggel élt együtt, aki mindenképpen azon igyekezett, hogy a leányt eltérítse eddigi életmódjától. E nemes törekvés ellen Marguerite-nek sem volt semmi kifogása.

Íme, miket hallottam erre a történetre vonatkozólag:

Az 1842. év tavaszán Marguerite annyira elváltozott és elgyengült, hogy orvosai fürdőhelyre küldték, ezért felkereste Bagnères forrásait.

A betegek között volt a külföldi herceg leánya, aki nemcsak ugyanabban a bajban szenvedett, amiben Marguerite, hanem arcban is annyira hasonlított hozzá, hogy mindenki testvéreknek nézte őket. Ám a hercegnő ekkor már a tüdővész utolsó stádiumába ért, és néhány nappal Marguerite megérkezése után meghalt.

Egy reggel a herceg, aki továbbra is ott maradt Bagnères-ben, mert ott nem mozdulunk arról a földről, amely szívünk egy részét takarja, megpillantotta Marguerite-et egy reggel a sétányon.

Első pillanatban úgy tetszett, mintha leánya árnyéka közeledne feléje. Kézen fogta Marguerite-et, sírva átölelte, azután pedig anélkül, hogy kiléte felől kérdezősködött volna, azon könyörgött, engedje meg neki, hogy meglátogassa, és elhalt leányának eleven képét szerethesse benne.

Marguerite, akit szobaleánya kísért Bagnères-be, nem tartott attól, hogy ez alkalmatlanságot okozhatna neki, ezért beleegyezett mindenbe, amit a herceg kért tőle. Bagnères-ben voltak néhányan, akik a leányt ismerték, és akik ezért kötelességüknek tartották, hogy Gautier kisasszony társadalmi helyzetéről felvilágosítsák a herceget. A figyelmeztetés fájdalmasan érintette az aggastyánt, mert ezen a ponton megszűnt a leányával való hasonlatosság, hanem ekkor már késő volt.

A fiatal nő a herceg szívének szükségletévé vált, és az aggastyán ezt az érzelmet tekintette egyetlen mentségének és ürügyének arra, hogy leánya halálát túlélje. Nem tett szemrehányást, hiszen ehhez nem is lett volna joga, csupán azt kérdezte Marguerite-től, érez-e magában elegendő lelkierőt arra, hogy megváltoztassa eddigi életmódját, ha a herceg mindenféle kárpótlással szívesen szolgál, amit ezért az áldozatért Marguerite megkíván. Marguerite megígérte.

Nem szabad elfelednünk, hogy a rajongó természetű Marguerite abban az időben beteg volt. Betegségének legfőbb okozóját éppen múltjában látta, és babonásan remélte, hogy Isten nem foszthatja meg szépségétől és egészségétől, ha bűnbánóvá lesz és megtér.

És valóban, a forrásvíz, a séták okozta egészséges fáradtság és a nyugalmas alvás már majdnem teljesen helyreállították, mire vége volt a nyárnak.

A herceg elkísérte Marguerite-et Párizsba, és azután is naponként meglátogatta, amint Bagnères-ben szokta.

Ez a viszony, amelynek senki sem ismerte igazi eredetét és valódi okát, óriási feltűnést keltett Párizsban, mert a herceg, akit eddig csak nagy vagyonáról ismertek, most költekezéséről is híressé vált.

Mindenki szerelmi viszonyt sejtett, amely elég gyakori a gazdag öregurak életében. Azt hitték, ilyen érzelem fűzi az öreg herceget a fiatal nőhöz, és mindenfélét feltételeztek, csak az igazságot nem. Pedig a herceg atyai szeretettel viseltetett Marguerite iránt. Érzései olyan tiszták voltak, hogy más érzés, mint atyai szeretet, tisztátalannak tetszett volna szemében, és sohasem mondott semmi olyat, amit akár leányának ne mondhatott volna.

Hanem távol áll tőlünk az a gondolat, hogy másnak fessük le hősnőnket, mint annak, ami a valóságban volt. És ezért megjegyezzük, hogy míg Bagnères-ben tartózkodott, nem esett nehezére megtartani azt, amit a hercegnek ígért. Mihelyt azonban visszatért Párizsba, ahol megszokta a szórakozásokkal telezsúfolt életet, a bálokat és orgiákat, úgy érezte, meg kell halnia unalmában, ha ilyen magányosan telnek tovább napjai, amelyeknek egyhangúságát legfeljebb csak a herceg látogatásai törik meg. Korábbi mozgalmas életének forró emlékei mint kábító párák szállottak egyszeriben szívére és agyára.

Ne feledjük, hogy Marguerite, visszatérve a fürdőhelyről, szebb volt, mint valaha, mindössze húszesztendős, és hogy a betegsége, mely elszunnyadt csupán, de nem volt legyőzve, még közreműködött abban, hogy lázas vágyai támadjanak, aminők gyötörni szokták azokat, akiknek a mellbajra hajlandóságuk van.

A herceg nagyon szenvedett azon a napon, amikor barátai, akik állandóan lesben állottak, hogy valami botrányt orrontsanak meg a fiatal nő körül, hírül hozták neki, hogy az a nő, akinek kedvéért jó hírnevét kockáztatta, a napnak olyan szakában, amikor biztos lehetett abban, hogy a herceg nem lepi meg, látogatókat fogadott, akik akár másnap reggelig ott maradtak nála.

Mikor a herceg kérdőre vonta, a leány mindent bevallott, és azt tanácsolta a hercegnek, ne törődjék vele többet, mert ő nem érez magában elegendő erőt arra, hogy megtartsa azt, amit ígért, ezért nem élvezheti tovább annak jótéteményeit, akit így megcsal.

A herceg nyolc napig távol maradt – mást nem tehetett –, de a nyolcadik napon elment hozzá, és kérve kérte, fogadja őt ezentúl is, és megesküdött, hogy minden fölött szemet fog hunyni, hogy akkor sem tesz életmódjáért szemrehányást Marguerite-nek, ha neki fájdalmában meg kell halnia.

Így álltak a dolgok 1842 november-decemberében, vagyis három hónappal azután, hogy Marguerite visszatért Párizsba.

3.

Tizenhatodikán déli egy órakor elmentem a d’Antin utcába.

Már a kapuban hallani lehetett a becsüsök hangját.

A lakást megtöltötték a kíváncsiskodók.

A legelegánsabb félvilági nők jelentek meg, akiket titkon fürkésző szemmel vizsgáltak a nagyvilági hölgyek, akiknek az árverés csupán ürügyül szolgált arra, hogy közelről lássák azokat a nőket, akiktől irigyelték röpke gyönyöreik titkát.

F. hercegnő könyöke A. kisasszonyéhoz ért, aki egyik legszomorúbb képviselője a modern félvilági nőknek; T. márkiné habozott, vajon megvegye-e azt a bútordarabot, amelyre kívüle D. asszony, korunknak ez a közismert, előkelő házasságtörő asszonya is alkudott; J. herceg, aki hol Párizsban, hol Madridban buzgólkodott azon, hogy elverje a vagyonát, de még csak a jövedelmének sem tudott a nyakára hágni, ott csevegett a teremben M. úrhölggyel, aki egyike legkitűnőbb elbeszélőinknek, s aki időről időre meg is írja azt, amit elmond, méghozzá a tulajdon neve alatt, és most jelentőségteljes pillantásokat vetett N. őnagysága felé, aki majdnem mindig kék vagy rózsaszínű öltözetet visel, s oly kitartóan szokta róni a Champs-Élysées útjait, nyomában hintójával, mely elé két gyönyörű, fekete telivér van fogva… tízezer frankért vette a lovakat a híres Tonynál, és… ki is fizette már az árukat; végül pedig R. kisasszony, aki nagyobb jövedelemre tett szert eddig is tehetsége révén, mint hozományukból az előkelő nők vagy a szerelemmel való üzérkedésből a többi félvilági. R. kisasszony, a téli hideg ellenére is, eljött ide, hogy bevásároljon egyet s mást, és bizony nem őt nézték az összegyűltek között legkevésbé.

Még jócskán idézhetnénk azon személyek nevének kezdőbetűjét, akik összegyűltek a szalonban, és igen meg voltak lepve, amikor egymással szemben találták magukat, de nem akarnánk kifárasztani az olvasót.

Elég, ha megjegyezzük, hogy mindenki nagyon vidám volt, és azok is, akik ismerték a halottat, úgy tettek, mintha nem is emlékeznének immár reá.

Sokat nevettek; az árverést vezetők ordítottak, a kereskedők pedig, akik az asztal előtt húzódó padot lepték el, hasztalan esengtek csendért, hogy nyugodtan bonyolíthassák le ügyleteiket. Soha mulatság tarkább és zajosabb nem volt, mint ez az árverés.

Szerényen surrantam a zajos tömeg sorai közé, és elszomorodtam, amikor elgondoltam, hogy a mellettünk levő szobában halt meg az a szegény teremtés, akinek bútorait most árverezik, hogy ebből fedezzék az adósságait. Mivel inkább azért jöttem, hogy megfigyeljek, mint hogy vásároljak, figyelmesen néztem a hitelezők arcát, mely mindannyiszor felragyogott, ahányszor egy-egy tárgy olyan magas áron kelt el, amilyent nem mertek volna remélni.

Becsületes emberek, ti, akik ennek a nőnek prostitúciójára számítottatok és százszázalékos nyereséget vettetek rajta, ti, akik élete utolsó pillanatáig üldöztétek behajtásokkal, most eljöttetek a halála után, hogy tiszteletre méltó számítástoknak leszakítsátok gyümölcsét, felszámítva undok hiteleteknek kamatos kamatjait!

Mennyire igazuk volt a régieknek, akik ugyanazon istent tulajdonították a kereskedőknek és a tolvajoknak!

A ruhák, kasmírok, ékszerek hihetetlen gyorsasággal keltek el. Nekem ezek közül semmire sem volt szükségem, ezért türelemmel vártam tovább.

Egyszerre megütötte fülemet a kikiáltó hangja:

– Egy aranyszegélyű, gyönyörű kötésű könyv. Címe: Manon Lescaut. Az első oldalára valami ajánlás van írva. Tíz frank.

– Tizenkettő – mondotta egy hang hosszabb szünet után.

– Tizenöt – mondottam én.

Miért? Magam sem tudom. Valószínűleg azért a valamiért, ami belé volt írva.

– Tizenöt – ismételte az árverés vezetője.

– Harminc – mondta vetélytársam olyan hangon, mintha lehetetlennek tartaná, hogy bárki esetleg még többet is ígérjen ennél.

Most már versenyre került a sor.

– Harmincöt – kiáltottam én is ugyanilyen határozott hangon.

– Negyven.

– Ötven.

– Hatvan.

– Száz.

Bevallom, hogy ha hatásra vadásztam volna, ezt a célt nem érhettem volna el jobban, mint így, mert a könyv árverése halotti csendben folyt le, és mindenki rám nézett, hogy így megtudja, ki az az úr, aki annyira eltökélte, hogy megszerzi ezt a könyvet.

Úgy látszik, hogy utolsó szavam hangsúlya meggyőzte vetélytársamat: inkább abbahagyta a küzdelmet, amely nem szolgált volna egyébre, mint hogy a könyv értékének tízszeresét fizettesse meg velem. Meghajolt, és udvariasan felém fordulva, de már kissé későn, így szólt:

– Átengedem, uram.

Senki sem szólott immár, tehát birtokomba került a könyv.

Minthogy valami újabb makacsságtól féltem, amelyet hiúságom táplálhatott volna, de amelynek erszényem vallotta volna kárát, bejelentettem a nevemet, félretétettem a könyvet, aztán távoztam. Bizonyára sok fejtörést okoztam az embereknek, akik – tanúi lévén a jelenetnek – kétségtelenül azon töprengtek, miért fizettem száz frankot ezért a könyvért, melyet tíz-tizenöt frankért bárhol megkaphattam volna.

Egy órával később elküldtem valakit a könyvért.

Az első oldalra finom írással írt a könyv ajándékozója néhány szót ajánlás gyanánt. Az ajánlás így szólt:

Marguerite-nek, Manon

Alázatosság

Ez volt alája írva: Armand Duval.

Mit jelentsen ez a szó: Alázatosság?

Vajon Armand Duval véleménye szerint Manon Marguerite-ben a feslettségben vagy pedig a szívjóságban való feljebbvalóságot ismeri-e el?

A második feltevés volt ezúttal a valószínűbb, mert az első végre is oly goromba őszinteség lett volna, melyet Marguerite, noha neki magának is megvolt a véleménye tulajdon életéről, nem engedett volna meg soha.

Utóbb eltávoztam hazulról, és nem törődtem tovább a könyvvel, melyet csak este vettem elő, mielőtt lefeküdtem.

Manon Lescaut szomorú történetének nincsen részlete, melyet ne ismernék, és mégis, valahányszor kezembe akad ez a kötet, kinyitom, és századszor is átélem Prévost abbé hősnőjének históriáját. Mert ez a hősnő annyira igaz, hogy úgy tetszik, mintha a való életben is ismertem volna. Ilyen körülmények mellett az, hogy valaki a hősnő és Marguerite között bizonyos összehasonlítást tett, most egészen új vonzerőt kölcsönzött az olvasmánynak, és elnézésem szánakozássá, majdnem szeretetté változott a szegény leány iránt, akinek hagyatékából való volt ez a kötet. Manon a sivatagban halt meg, igaz, de mégis annak az embernek a karjai között, aki egész lelkéből szerette, és aki, mikor kedvese meghalt, megásta sírját, könnyeivel öntözte, és vele temette szívét; ellenben Marguerite, aki bűnös volt, mint Manon, de aki talán éppen úgy meg is tért, mint ő, fényűzés és pompa közepette halt meg, és ha hihetek annak, amit láttam: bűnös múltjának ágyán, de a szívnek és szeretetnek ama sivatagában, amely még sokkal kietlenebb, sokkal sivárabb, sokkal kérlelhetetlenebb annál, amelybe Manont temették el.

Mint később megtudtam azoktól a barátaimtól, akik ismerték életének utolsó mozzanatait, Marguerite betegágyához senki sem lépett vigasztalással az alatt a két hónap alatt, amíg hosszú és fájdalmas haláltusája tartott.

Azután Marguerite-ről és Manonról egyszerre azokra a nőkre terelődött a figyelmem, akiket ismertem és láttam, hogyan haladtak dallal az ajkukon a majdnem mindig hasonló halál felé.

Szegény teremtések! Ha már bűn őket szeretni, szánakozni rajtuk kötelességünk. Szánjuk a vakot, aki sohasem látta a napnak sugarait; a süketet, aki sohasem hallotta a természetnek zengzetes összhangját; a némát, aki sohasem tudta hangjával is megszólaltatni a lelkét; miért rejtőzzünk hát az álszemérem ürügye mögé, és miért ne szánjuk a szívnek vakságát, a léleknek siketségét és a lelkiismeretnek némaságát, mely majdnem megőrjítheti ezeket a szomorú szerencsétleneket, akik önhibájukon kívül képtelenek arra, hogy meglássák a jót, meghallják a Megváltót, és hogy megszólaljanak a szerelemnek és a hitnek nyelvén?

Hugo megírta Marion Delorme-ot, Musset megírta Bernerette-et, Alexandre Dumas, az idősebb, megírta Fernande-ot; a gondolkodók és költők mindenkor könyörületük koszorúit nyújtották e szerencsétlenek felé, és akadtak nagy emberek, akik szerelmükkel akarták visszaadni nekik az elveszített becsületet, sőt voltak olyanok, akik nőül is vették egyiket-másikat. Nem veszteglek tovább ezen a ponton, nehogy olvasóim eldobják könyvemet, mert azt hiszik róla, hogy a bűnnek és prostitúciónak apológiáját írom meg benne, és ebben a hitben még csak megerősíthetné őket a szerzőnek fiatal kora. Ha csak ez tartotta volna őket vissza, akkor kérem, olvassák tovább munkámat, és majd megbizonyosodnak, hogy csalatkoztak.

Egész egyszerűen ez a meggyőződésem: azoknak a nőknek, akiket nevelésük nem oktatott a jóra, Isten majdnem mindig két ösvényt tart fenn, amelyen hozzá eljuthatnak: ez a két ösvény a szenvedés és a szerelem. Mind a kettő rögös; aki rájuk lép, megsebzi a lábát, tüske tépi kezét, de az útnak ága-boga leszaggatja róla a bűnnek köntösét, és így ér célhoz: meztelenül, de a meztelenség miatt nem kell pirulnia az Úr előtt.

Azok pedig, akik találkoznak ezekkel a zarándoknőkkel, támogassák őket, ne titkolják, hogy találkoztak a megtérőkkel, mert hirdetvén ezt, utat mutatnak nékik…

Nem arról van itt szó, hogy az élet kapujánál két oszlop lenne felállítva, az egyiken A jó út, a másikon meg a A rossz út felirat, és aztán e figyelmeztetés után választhatnának. Ellenben, mint Jézus tette, meg kell mutatni az utat, amely a második útra tévedteket visszatereli az elsőre; főképpen pedig az első pár lépés ne legyen túlságosan fájdalmas, és a megtérőknek útja ne legyen torlaszokkal elzárva.

A keresztény vallás csodálatos példázata, a tékozló fiú története, arra való, hogy elnézésre és megbocsátásra tanítsa a hívőket. Jézust szeretet töltötte el azok iránt, akiknek lelkét az emberi szenvedély sebzette meg. És szerette bekötni a sebeket, írt csepegtetni rájuk, balzsamot, mely kigyógyította a szenvedőt és eltávolította magát a sebet is. Ezért szólott imigyen Magdolnához: „Néked pedig sok megbocsáttatik, mivel sokat szerettél.” Milyen fenséges megbocsátás, mely fenséges hitet is ébresztett a bűnös lélekben.

Miért lennénk mi szigorúbbak a keresztre feszítettnél? Miért ragaszkodjunk makacsul e világ ítéletéhez, amely csak azért mutatja magát szigorúnak, hogy erősnek lássék? Megvessük, elűzzük-e azokat a lelkeket, melyeknek véres sebéből bűnös múltjuknak emléke árad, mint néha a betegek sebéből a fertőzött vér, hiszen ezek a lelkek baráti kézre várnak csupán, mely beköti sebüket, és módot nyújt nékik lelki épülésre?

Az én nemzedékemhez fordulok, azokhoz, akik nem értenek egyet immár Voltaire elveivel, azokhoz, akik, akár jómagam, tisztában vannak azzal, hogy az emberiség mintegy tizenöt év óta vakmerő és nagy mozgásban van. A jónak és a rossznak megismerése ma már tökéletes, a hit újra helyreállt, a szent dolgokat újra tiszteljük, és ha a világ még nem javult is meg egészen, de kétségtelenül jó úton halad. Minden értelmes embernek törekvése már egy cél felé tör, és minden hatalmas akarat ugyanazon elvnek szolgálatában áll: legyünk jók, legyünk fiatalok, legyünk őszinték és igazak. A rossz hiúság csupán, minket azonban tegyen gőgössé a jó, és főképpen ne essünk kétségbe. Ne vessük meg azokat, akik sem anyák, sem nővérek, s nem leányok és nem hitvesek! Ne sajátítsuk ki a becsülést a családnak, az elnézést pedig az önzésnek. Mivelhogy a mennyek országának is értékesebb egy megtérő bűnös, mint száz igaz, aki sohasem vétkezett, azért hát örvendeztessük meg a mennyeket. Úgyis kamatostul kapjuk vissza. Őrizzük meg bocsánatukat azok számára, akik már el is vesztek a földi vágyak kohójában, és akiket már csak a reménység vezethet, amely, mint a maguk készítette orvosszert áruló öreg kuruzsló asszonyok szokták mondani, ha nem használ, nem is árt.

Bizonyos, hogy vakmerőnek tetszem, amikor ily nagy eredményeket akarok elérni azzal, hogy ilyen csekélyke eseményt tárgyalok, de azok közül való vagyok, akiknek meggyőződése szerint minden a kevésben rejlik. A gyermek kicsiny, és már magába zárja az embert; szűk az agy, mégis abban ütnek tanyát a nagy gondolatok; és mindössze egy kis pont a szem, mégis mérföldeket ölel át egy pillantással…