ELŐTTE

A CSALLÓKÖZI MEGYER SZÁLLÁSOK

903

Árpád vezéri jelét látva az eléjük forduló megyer lövők leengedték a fegyvereiket és tiszteletet adtak a feléjük léptető nagyúrnak.

A Duna nagy folyóágai közé bújt megyer nemzetség fője hamar előkerült, ahogy a fürkészeik hátraugrattak a hírrel. Mire az Árpádot kísérő testőrök tizede átgázolt a nyári melegben megapadt vizű ágon, az öreg megyer nemzetségfő és a családfők már fegyveresen, lóháton ülve várták a nagyurat.

Tiszteletet adtak egymásnak. Árpád háta reggel óta sajgott, mintha késsel hasogatták volna a húsát lova minden lépésénél, de arca rezzenéstelen maradt. A nemzetségfő akár atyja is lehetett volna, egy pillanatra mintha Álmos atya tekintete költözött volna barna szemébe.

Árpád megrázkódott a látástól.

– Tarján hada kísér a nagy folyó partjánál – mondta a nemzetségfőnek. – Tarkacsu fiam vezeti őket. Véres nyilat küldtem szerte a hétmagyar és hitvány szállásokra, hogy betöltsük a bajorokkal támadt vérharagot. A tarján had megakaszt minden nyémecet, aki kerülné a szállásaitokat! Ha pedig összegyűlünk elegen, véres választ adunk Kurszánért!

A nemzetségfő kimérten biccentett. A védett hátra tett szálláson látszott, hogy a legtöbb férfi máshol jár. Éspedig a napnyugati végeken lövőként, figyelve az álnok tettükön felbátorodott bajorokat.

– Ki most a vezér megyer fölött? – kérdezte Árpád.

– Aki vezérünk volt, meghalt – felelte a nemzetségfő.

– Kurszán fiai is mind?

– Azt mondják.

– Csák bő?

– Kurszánt kísérte.

– Kinek a szavára figyelnek most a morvák és a székelyek?

– A melléjük rendelt nemzetségfőkre tán.

– Tán hát?

– Napok óta nem kaptunk hírhozót – felelte a nemzetségfő, majd hozzátette: – Nagyúr.

– Hát a szavam alá rendelem a hitványaitokat – mondta erre Árpád.

Nem feleltek rá semmit: tudták ők is a dolgok rendjét.

– Hát Szabolcs? – kérdezte még Árpád. – Róla nincs szavatok? Előd vezér vére ő.

– A keleti nagy hegyeknél szállásol – felelte a nemzetségfő. – Tán még el sem ért hozzá a szó.

– Hát.

A folyóágakat övező zöld erdő élénken neszezett körülöttük, míg ők hallgatásba merültek és az eljövő dolgokat ízlelgették magukban. Máshogy fordulhatott ez az íz megyer árván maradt nemzetségeinél, és máshogy a vezérüket nagyúrnak tudó tarjánoknál. Árpád kapott hírt Szabolcsról, de megtartotta magának. A napkeleti megyer szállásokat vigyázó nagyfő a Kurszán által csellel meghirdetett szerre igyekezett. Tarján fürkészei megyer réve felé látták már, ahol a Duna nagy folyó éles kanyart véve tör ki a hegyek közül a sík pusztára. Tán ha megkapja a szavakat Kurszán haláláról, azt gondolja, végre vezérré teszik megyer fölött. Tán azt gondolja, megyer fői megmásítják szavaikat, amikkel annak idején Kurszánt kiáltották ki vezérré Szabolcs helyett.

Ugyan mit akar még Szabolcs vénségére? Diadalmas vezérként tért vissza pár éve a taljánoktól, de mintha minden erejét odaadta volna a hadnak járásába odaát, és hazatérve már csak nemzetsége tüze mellett akart volna ülni, betelve az élettel.

Árpád tekintete végül a megyer nemzetségfőén pihent meg. Az öreg lövő a hátrébb álló nemezházak felé biccentett.

– Igen nagy tisztesség lenne, ha vendégül láthatnánk őseink tüze mellett – mondta az öreg, majd hozzátette: – Nagyúr.

– Hát szóljatok róla! – intett Árpád a férfiak oldala felé.

A nemezház főhelyére ültették. Az ősi tűz sokszor pattant, néha szikrákat is vetett, bár nem engedték nagyra nőni: nyáridő lévén csak annyira, amennyi a leves ételhez kellett. A nemzetség ősi lelkei érezték a nemes vendégből áradó szent erőt, a turulforma madár és a csodafiú szarvas erejét, és nem győztek betelni vele.

A nemzetség élő tagjai nem kevésbé: a nagy megtiszteltetést csak az borította árnyékba, amiért a nagyúrnak vezéri haddal ide kellett vonulni.

– A Rókás nemzetségből való lövő ért hozzánk először a hírrel – mondta a nemzetségfő komoran. – Ismerjük őt: lányom lánya az ő családjuk lett sok tavasszal ezelőtt. Félholt volt, mire ideért, sebei lázba fordultak. Először azt gondoltuk, csak a láz beszél belőle és Ármány ad sötét szavakat a szájába. De mikor az asszonyaink kiűzték belőle a lázat és eszére tért, akkor sem mondott mást.

– Mit mondott hát?

– A nyémecek vendégségbe hívták Kurszán vezért. Áldomást akartak ülni a béke felett, amit Kurszán vezér rájuk tett erővel. Béke szava és vendégség joga kísérte őket, így mentek a nyémecekhez.

– Óvatlanul mentek?

– Sok lövővel mentek és figyeltek erősen.

– Hát.

– Együtt ettek és együtt ittak. Majd mikor Ármány óvatlanná tette őket, orvul rájuk támadtak és vérüket vették!

– Miután együtt ettek?

– Miután együtt ettek.

– És együtt áldomást ittak?

– Hát ittak.

A tűz lángjai engesztelhetetlen dühvel pattogtak. A vörös fénykörben ülő megyer és tarján férfiak, asszonyok vonásai mind megkeményedtek, olyan keménységgel, amit nem enyhít meg semmi más, csak vérharag jogán kiontott vér. Sok vér. Micsoda sötét és álnok, lélek nélküli nép ez a nyémec, hogy a legszentebb vendégjogot, a megosztott étel és megosztott ital kötelékét képesek gyilkosságba fordítani?!

Nem hallott ilyet senki még a pusztán. A besenyők és a kazárok sem tettek ilyet. Talán csak a rómaiak. Talán ők sem.

– Kurszán meghalt valóban? – kérdezte Árpád. – Nem lehet, hogy fogságba vetették, hogy kiváltsuk?

– Látták, hogy meghalt.

– Sokat magával ragadott a halálba a nyémecek közül?

– Azt mondják, nem adta könnyen magát. Sem senki a kíséretéből.

– A hírt hozó lövőd mégis elfutott.

A nemzetségfő homlokára sötétebb árnyék borult Árpád szavára.

– Elfutott, mikor nem maradt nála nemesebb vér, akiért küzdhetett volna. Elfutott, hogy hír szavát hozza.

Árpád kicsit ingatta a fejét, majd biccentett végül.

– Jól van – felelte végül. – Legyen a szava igaz hát.

A tűz fanyar szagú füstöt okádott magából.

Mikor kilépek újra a nemezházból, odakint a szállás védelmére hátratartott lövők és a szállás éltesebb asszonyai vigyázó tekintete alatt bájoskodó eladósorú megyer leányok az Árpádot kísérő lövőkkel együtt ültek a kinti tüzek mellett. Az egyik megyer lövő az íját pengette és Kurszán haláláról mondott éneket.

Egy borból ittak, egy ételt ettek álnok nyémecekkel,

Álnok nyémecekkel, megnyírt fejű nyémec papokkal!

Sűrű erdőben rejtőzött közben sötét szívű sok nyémec

Éles fegyverét szorítva, álnok jelre várva, vérre éhesen,

Kurszán szent vezér vérére éhesen.

Mondja Kurszán vezér…

Árpád intett a megyer énekmondó mellett guggoló testőrének, mire az hirtelen kikapta a pengő húrú íjat az énekmondó kezéből és a lobogó tűzbe vetette. Felpattant megyer, felpattant tarján egyből, volt, aki már a fegyverövéhez kapott, más öklét emelte ütésre vagy a neki feszülő másik kaftánját ragadta meg. De az indulat bennük szakadt, mert Árpád felemelte a kezét, és a mellette álló értetlen nemzetségfő rájuk kiáltott:

– Megálljatok, hé!

Hát úgy maradtak: levegőbe fagyott ütésekkel, indulattal.

Mindenki Árpádra nézett.

Árpád pedig a tűzben szétnyíló és sorsa ellen pattogva tiltakozó íjat nézte.

– Gyalázat, ami Kurszánnal történt! – mondta végül fennhangon. – Akkora gyalázat, hogy éneket mondani is gyalázat róla!

– Gyalázat! – ismételték meg többen, egyre többen. – Gyalázat valóban…

Az ütésre emelt kezek leereszkedtek, a megfeszült izmok elernyedtek. Az egyik megyer, aki a mellette álló tarján lövő kaftánjába kapott, ölelésbe fordította a mozdulatot. Nem csak megyerre esett ez a gyalázat, hanem minden hétmagyarra. Nemcsak megyer vesztette el vezérét, hanem Árpád is a családját Kurszánban.

– Senki nem mondhat Kurszánról éneket addig, amíg be nem töltjük a vérharagot! – közölte még Árpád. – Vigyétek hírét ennek is! És vigyétek hírét annak is, hogy Levedi vezér unokafiaként az én szavam erős most megyer nemzetségei fölött! Van vezére megyernek, ahogy van nagyura a hétmagyaroknak! – A mellkasára ütött, megérintve a turulforma madár jelét. – Ha megyer szállásaira akarnak csapni az álnok nyémecek, hétmagyarok erejével csapunk vissza rájuk! Hétmagyarok erejével töltjük be a vérharagot, amit magukra vontak! Indítsatok csőszöket, és vigyétek hírét mindennek! Van vezér megyer fölött, és a neve Árpád nagyúr!

A Duna nagy folyó ágait, a hullámok között borjadzó szigeteket lapos, dús füvű mezők és zöldellő ligetek övezték. Aki ismerte a tavaszi áradásoktól újra és újra átformált tájat, az akár egy századot is rejtve elvezethetett a fák, nádasok takarásában, átvihette a lábalható gázlókon és kikerülhetett bárkit, akit ki akart kerülni.

Árpád lelke nyugtalankodott megyer új szállásait járva. Valóban erős volt itt a csodafiú szarvas ereje, de benne mégsem akart felgerjedni. Tudományosait és táltosait is magával hozta és a helyben lakó tudományosok kedvét is kereste: hiába volt nagyúr, nem mindegyik világ hajlott meg könnyen az akarata és méltósága előtt. Mind azt mondta, nem lelik Kurszán lelkét. De ez csak azt jelenthette, hogy Kurszán gyalázattal kiszakított árnyéklelke valahol a sűrűben bolyong. Talán a nyémecek hegyei felé vetődött és ott beszorult valami völgybe vagy kőház sarkos falai közé. Talán a morváktól érkező folyóvizeket járja. Pedig sokan keresték megyer és tarján közül dobbal és régi igékkel, vizekbe, mocsarakba szórt áldozatokkal, szélbe font varázsokkal.

Tudta jól mindenki, hogy a megyer vezér testét nem temethették el illően a nyémecek. Talán a vértől nehéz kis folyó hullámaiba dobták halak és vadak prédájának, még nagyobb gyalázatot vonva rá. Talán elégették, kicsit enyhítve mindazon, amit rá hoztak. Talán elhurcolták magukkal, hogy mutogathassák. Talán arra kárhoztatta a sorsa, hogy úgy legyen vele is, mint atyjával volt, Levedi vezérrel. Az ő testét sem adták elő a kazárok, és árnyéklelkét nagy sokára lelték meg megyer tudományosai.

Megyer tizedek csatlakoztak hozzájuk a vizek menti szállásokról, amerre jártak. Hírük megelőzte őket. Csőszök, néha rendes fegyvert sem kapott süldő legények szőrén megült fiatal lovakon ugrottak mindenfelé, továbbadva a nagyúr szavát. Megyer vezérét veszítette, vezére fiait veszítette, főit veszítette, de a hétmagyarok nagyura haddal vonul az árván marad szállások védelmére és a vérharag betöltésére. A hétmagyarok nagyura, aki Levedi szent vezér unokafia és a csodafiú szarvas erejének örököse: vér megyer véréből, családja Kurszánnak és a mostani veszedelemben vezére megyer itteni nemzetségeinek.

De nem csak a mostani veszedelemben, gondolta Árpád, ahogy a hátában sajgó fájdalommal küzdve léptetett testőreitől védve. Ugyan ki védi meg a csontjait rágó nyavalyától? Talán a turulforma és a csodafiú szarvas küzd egymással odabent?

Rejtette a fájdalmát erősen, de akik évek óta mellette lovagoltak, láthatták, hogy valami nincs rendjén a nagyúrral. Láthatták, azonban nem adták jelét, hogy látják: ha dolguk lesz vele, majd akkor tudni fogják.

Sok megyer szállás nem tudott teljes tizedet adni melléjük, ahogy napnyugat felé vonultak. Vagy már régen odavoltak a Kurszán vezette haddal morvára, bajorra vonulva, vagy most ugrottak ki, hogy hírt kaptak a nyémecek álnokságáról. De a nagyúr mellé is adniuk kellett valakit. Tarkacsu vonult a nagyúri had hadnagyaként, hagyta, hogy a megyerek maguk rendezzék tizedekbe a tizednek csonka lövőiket, és figyelte, hogyan hallgatnak egymásra a különféle nemzetségekből egybesoroltak.

Néha nehezen fogadták egymás szavát.

– Engedd, hogy kiforrják, amit ki kell – mondta neki Árpád.

– És ha méreg gyűlik fel köztük? – kérdezte Tarkacsu.

– Hát gyűljön. Gyűljön, amíg eléd nem hozzák vagy ők, vagy más főik. És akkor te teszel igazságot köztük. És akkor látják, kell, hogy vezérük legyen, és te vagy a vezérük.

Pár nappal később a komótosan vonuló nagyúri had hátát kerülő fürkészek összetalálkoztak a Szabolcs nagyfő hada előtt figyelő fürkészekkel. A megyer nagyfő igen sebesen jöhetett, ha máris utolérte őket.

Árpád egy alkalmas, széles háton megállt, nemezházat állíttatott a tetejére, felékesítette Nap atya fényes jelével, a turulforma madár jelével, és a csodafiú szarvas erejét mutató agancsot is magasra emeltette mellette. Felélesztették a magukkal hozott ősi tüzet, amibe még Emese nagyanya és Madjarka édesanya elegyítette tarján és megyer lelkeit.

Bevárták hát Szabolcs nagyfőt. A megyer töredékeivel felduzzadt nagyúri had a környező hátakra, tisztásokra húzódott, a bajorok helyett a szúnyogokkal küzdve erősen.

– Tarján századai a legerősebbek a hadban – közölte kimérten Árpád. – Te, Szabolcs, egy csonka századot hoztál csak magaddal megyer napkeleti szállásairól.

Tarkacsu a jobbján ült és kétszer is bólintott a szavára. Szabolcsot vendégnek járó helyre ültették, hiába állt a nemezház megyer nemzetségeinek földjén: a lábuk előtt égő tűz Árpád nemzetségének tüze volt. Szabolcsot vendégnek járó helyre ültették, de nem a legnagyobb tisztességgel járó helyre: az üresen maradt. Szabolcs talán azt gondolta, Kurszán árnyéklelkét várják el oda, mert mikor Árpád helyet mutatott neki, csak egy pillanatra dermedt mozdulatlanná.

– Kurszán bajorokat verő hada most fejét vesztve figyeli a megnyekkent gyepűt – folytatta Árpád. – Talán már elérték őket az első századok tarján közül. Élükre sok hadat látott főket állítottam, hogy szavuk alá vonják a fő nélkül maradt lövőket.

– Megyer lövőit is? – emelte fel a fejét Szabolcs.

– Megyer lövőit is – mondta Árpád.

A tűz lángjai vörös, a füstlukon bekandikáló Nap atya fénye fehér fénnyel világította meg az öreg megyer nagyfő arcát. Évektől és hadak útjától cserzett bőrén sötét árnyékokat vetett a két színnel egymásba fonódó fény. Pár éve igen nagy diadallal tért haza a taljánoktól, béradóra kényszerítve a gazdag Berengár királyt. Azt mondják, egyszer sem emelte ütésre fegyverét a taljánok földjén, íjat sem feszített rájuk: nem is ez egy vénülő vezér dolga. Mégis beszélték a dolgot. Hazatérve megült a régi megyer szállásokon napkeleten, a nagy hegyek innenső lábainál, a Tisza folyó ágas-bogas vidékén, saját nevéről nevezett erősségében.

Fiatal lövőként Levedi szent vezért kísérte el a kazár kagánok kőből rakott nagy városába. Most, vénségére, Levedi fiának halálát kellett hallania és ezzel a teherrel útra kelnie újra.

Utoljára, Szabolcs nagyfő, gondolta Árpád.

Utoljára.

– Megyer vére vagyok én is – mondta még Árpád. Szabolcs komor hallgatásba takarta magát. – Vér szava az, amivel szólhatok megyer nemzetségeihez. A nyémecek álnoksága pedig a hétmagyarokat sértette meg és keltett bennünk vérharagot. A vér szerződése szerint pedig a hétmagyarok nagyura áll a törzsek hadainak élére, mikor ellenség támad ránk. Hát vér szava és nagyúr szava, amivel tarján százfőit rendeltem megyer fölé.

Szabolcs hosszas hallgatás után bólintott. Mintha roppant volna valami a nyakában a mozdulatra.

– És a szer? – kérdezte még.

– Milyen szer? – kérdezte Árpád.

– Amit a fehér vár melletti hátra hívtatok össze – mondta Szabolcs. Hangja messziről érkezett, arcára csak a tűz lángja festett kevés pírt, egy kis életet. – Amire útra keltem azzal a kis haddal, amit csonkának neveztél. Szerre indultam, nem vérharagot betölteni. Ahogy szerre indult Harka vezér is és a többiek mind.

– Kurszán hívta össze a szert – felelte rá Árpád. – Ő tudta csak, miért. Nincs immár Kurszán, nem lesz immár szer sem. Veszedelem van és vérharag, amivel nyugtot kell szereznünk Kurszán kószáló lelkének és levenni a gyalázatot a nevéről. Csőszöket küldök a többi vezér elé és velük véres nyilat, véres kardot, ha kell.

– Én is elküldöm a csőszeimet megyer keleti szállásaira, hegyeken innen és hegyeken túl – emelte magasabbra a tekintetét Szabolcs.

– Az ő lövőiknek a keleti és éjszaki gyepűt kell most vigyázniuk – emlékeztette Árpád. – Nem hívom őket a nagyúri hadba. Ha híre megy annak a nagy pusztákon, hogy Kurszán nincs többé és a nyémecekre új hadat viszünk, a besenyők tán azt gondolják, belénk marhatnak újból.

– Nem hadat hívok a csőszökkel – felelte Szabolcs. – A nemzetségek főit és azokat, akik a fők szavait hozzák. Megyer vezérét vesztette és veszedelem kerüli a szállásainkat. Nem lehetünk sokáig más vezér szava alatt. Megyer élére megyer vezér kell.

Ahogy a nemezházban ülők tekintete egyre erősebben szorult rá, Szabolcs végül megrázta magát és tekintetét Árpádéba fúrta.

Pont így feszültek egymásnak annak idején a Fehér Bog mellett, mikor a tapasztalt hadfő Szabolcs kihúzta a századok vezetését a fiatal, hadat alig látott Árpád kezéből. Régi dolog volt ez köztük, de erős dolog, sötét dolog. Nem tette világosabbá az sem, hogy Szabolcs azóta a taljánoknál diadalmaskodott és a félreállított Árpádból nem csak nemzetségei vezére, hanem a hétmagyarok nagyura lett.

– Nem magamat akarom vezérré tenni a nemzetségfők szavával – mondta végül Szabolcs. – Az én erőm fogyóban van erősen és nem akarok már többet látni, mint amit Nap atya adott látnom.

Árpád kérdőn felvonta a szemöldökét. Kivárták, amíg a kimondott szavak megültek rajtuk és helyet találtak a gondolataikban.

– Hát? – kérdezte végül Árpád, megelégelve a hallgatást.

– Másodszülött fiamat méltónak látom arra, hogy megyer vezére legyen – közölte végül Szabolcs.

Tarkacsu felszisszent a szavára, majdnem csapott is egyet ökölbe ránduló kezével. Árpád erős pillantást vetett rá: tiszteletlenség volt a tette a nála idősebb megyer nagyfő előtt.

Fia zavartan a tűzbe nézett inkább.

– Elsőszülöttem beteges – magyarázta Szabolcs. – Tán rontás költözött belé és tudományosaim sem tudják kiűzni. Nem járt hadban. De másodszülöttem igen erős és rátermett, és neve van megyer tüzei mellett.

– És a csodafiú szarvas lelke? – kérdezte Árpád.

– A csodafiú szarvas erős itt a napnyugati úrságban – felelte Szabolcs.

– Úgy van – bólintott Árpád. – Erős hát. De sem atyádban, sem benned, sem semelyik fiadban nincs meg a csodafiú szarvas ereje. Ugyan mit ér megyer egy olyan vezérrel, akiben nincs meg ez az erő? Oka van annak, hogy atyád után nem téged tettek meg vezérnek, Szabolcs nagyfő. Oka van annak, hogy Kurszánt hívták megyer élére, amint megébredt benne a szarvas állat ereje!

– Kurszán fiai vele együtt vesztek el!

– De Levedi szent vezér vére él még köztünk!

Szabolcs végre Tarkacsura nézett. Tarkacsu elszakadt az ősi lelkekkel táncoló lángoktól, és állta a vén nagyfő pillantását. Együtt feszültek a taljánoknak annak idején. Most nem kisebb erővel feszültek egymásnak.

– Édesanyám Levedi szent vezér lánya – folytatta Árpád. – Levedi vére van bennem, és felismerték bennem is a csodafiú szarvas erejét. Megyer vagyok éppannyira, mint tarján. Ha összehívod megyer főit, engem is hívnod kell. Ha vezért kiáltunk ki megyer felett, az én szavamat is meg kell hallgatnotok!

Szabolcs vonásai megfeszültek.

– Mi lesz a szavad? – kérdezte végül.

– Tudod te azt.

– Magad adnád vezérnek?

– Elsőszülöttemet, aki itt ül.

– Nem tarján vezére lesz ő?

– Tán lesz az is.

Szabolcs még komorabban hallgatott. Tudta mindegyikük, mi lenne, mi lesz megyer főinek válasza arra, amit Árpád mond nekik. Sokan már életében le akarták tenni Előd vezért megyer éléről. Tarkacsu pedig Levedi vére, és a csodafiú szarvas ereje mellett tarján minden hadát fel tudta sorakoztatni vezérsége mögé. Megyer szállásai igen szétterültek a fegyverrel megszerzett napnyugati úrság jó földjein, jó vizei mentén. Ha magukra haragítják a hétmagyarok nagyurát és az megvonja tőlük a szövetség jóindulatát, ugyan hogy állnak meg a felgerjedt bajorok és minden más nyémec, bosszút kereső morva, és ki tudja, milyen más nép előtt?

Szabolcs igen komoran hallgatott.

A régi sötét erősen feszült közöttük.

– Igen nagy úrságod van a Tisza ágai mentén, a hegyek alatt – törte meg a fekete csendet Árpád. – Gazdag, erős, békés. Miért ne tölthetnéd vénséged napjait ott, családod örömével? Miért ne adhatnád tovább fiadnak nagyfőként?

Szabolcs komoran hallgatott.

– Elvársz hát engem is megyer főinek szerére? – kérdezte Árpád.

– El – szakadt ki végül Szabolcsból.

– Jól van ez így? – kérdezte még Árpád.

Újra érezni kezdte a csontjait rágó fájdalmat.

– Jól van – adta meg magát végül Szabolcs.

I.

TARKACSU

„Tudnivaló, hogy Árpád, Turkia nagy fejedelme négy fiat nemzett: elsőnek Tarkacsut, másodiknak Jeleget, harmadiknak Jutocsát, negyediknek Zoltát.”

Bíborbanszületett Konstantin: A birodalom kormányzásáról[2]

1.

KIS FOLYÓ FORRÁSA FELETT

907

Ahogy Árpád testét felemelték, Tarkacsu érezte, hogy halott atyjának minden ereje erősen megül benne.

Érezte karja megfeszülő izmaiban. Érezte mellkasában dobogó szívében, amit felmelegített a turulforma madár jele, amit immár ő viselt kaftánja fölött. Mikor egy pillanatra behunyta a szemét, érezte, hogy a turulforma madár lelke ki akar szakadni belőle, hogy a magasba röppenjen, és erősen lássa, amit látnia kell. Lássa a régi lelkek árnyaival terhes romvárost, amit a tudományosok szerint még Atilla nagykirály teljes pompájában hódoltatott meg. Lássa a fehér hátakat, amit most minden törzs nemzetségeinek küldöttei és az őket kísérő századok töltöttek meg. Lássa a napok óta tartó szüntelen dobolástól fodrozódó vizet és az Árpád másik világba tartó árnyéklelkének erejétől susogó nádast.

Azt beszélték, a sűrű erdőben és lúdvérces nádasban lapuló sárkányok is kushadtak most, hogy szent vezér lelke járt köztük: felismerték benne az ősi királyi vért, ami igen régen járt már erre.

Beszéltek a tudományosok mindent. Énekmondók pengették íjaik és hangszerszámaik húrját mindenhol.

Ahogy Árpád testét felemelték, Tarkacsu valótlanul könnyűnek érezte. Mintha atyjából nem csak az árnyéklelke, hanem teste jó része is kiszakadt volna. A rátörő betegség, talán erős rontástól támasztva igen hamar diadalt vett rajta, és szinte életében elfogyott már. De mintha nem is bánta volna: erős úrságot hagyott hátra maga után. Családjában, tarján, megyer nemzetségeiben, de még a hétmagyarok fői között is erős volt Tarkacsu neve mint nagyúré. Tarkacsué, akit Kurszán halála után megyer vezérének kiáltottak ki, és aki Árpád halála után tarján vezérévé válva szinte eggyé tette a két legnagyobb törzs nemzetségeit. Árpád látta mindezt, és ahogy a csontjait emésztő fájdalom újra és újra a tetejetlen fa ágaira lökte, látta onnan a régi látást is Emese nagyanyától, az ágyékából fakadó folyóról és a királyokról, akik onnan támadnak és napnyugati földeken jutnak uralomra.

Betöltötte, amit be kellett töltenie, és fájdalomtól övezve, ám könnyű szívvel lépett odaátra.

A nagyúr teste egyszerre volt könnyű és nehéz teher. A díszekbe öltöztetett, felékesített halottat erős nemezlapra fektették, fegyverövén megcserélték az oldalakat. Szablyája, tarsolya, tegze, kése mind a másik keze ügyébe került, ahogy a másik világon lennie kell majd. Köpenye, kaftánja ráncaiba mindenféle tudománnyal teli tárgyakat rejtettek a legerősebb táltosok: apró csontokat, hegyikristályok szilánkjait, Duna hullámaiból kimosott aranyos rögöt, sárkányfogat, erővel kovácsolt turulforma jelet: ők tudták csak, miket. Némelyiket visszalökte valami: azokat elvitték és messzire rejtették, kő alá, zúgó vízbe. Minden dolognak tisztességgel kellett lennie.

Négyen vitték a testet. Tarkacsu elöl, jobbra, mellette Üllő. Hátul, Tarkacsu mögött Jutocsa. Mindhárom árpádfi felövezve, szablyával, fegyverrel, megmosakodva, hajukat aranyos karikákkal varkocsokba fonva, süvegüket gyász jeleként hátrahagyva. A negyedik hordozó Kadocsa fia volt, közeli vérük. Erős karja az apró gyermek Zolta helyett emelte a nemezlapba fűzött vastag, faragott ágat. Zolta szorosan követte őket, küzdve a kis folyót övező kövekkel, amiket néha inkább megkerült, mintsem átlépett volna. Jönnie kellett neki is és saját erejéből kellett jönnie. Árpád vére volt ő is, ha más anyától született is. Szőke haja kivilágított a sötét varkocsú testvérei és rokonai közül. Egy kézen meg lehetett olvasni, hány tavaszt ért meg, de konok erővel követte atyja testét, nekifeszülve a köves mederben csobogó folyómedernek.

Nem jöttek sokan idáig. Odébb, kint a síkon, a víz mellett még szinte szert ültek a hétmagyarok és a hozzájuk csatlakozott kabarok, székelyek, avarok, morvák, szláv erdőlakók: elküldte főjét minden nemzetség, hogy tisztességet tegyen a régi és az új nagyúr előtt. Majd onnan már csak tarján és megyer tagjai vonultak ki, közülük is a legnemesebbek. Ahogy ahhoz a részhez értek, ahol az erdő uralmat vett a lankákon, tarján és megyer hátramaradt, ki nem mondott, de annál erősebb fogadástól kötve. Nem láthattak többet, és amit tudtak, azt is felejteniük kellett.

Az erdőtől rejtett folyócskához, ami inkább szélesebb patakvíz volt most, csupán Árpád nemzetségének méltó tagjai érkeztek. Onnan pedig, a folyásnak fordulva azok, akik egy nemezházban ültek vele, és tanúi voltak annak, hogy lelke végleg az égig érő fa ágaira hág és ott is marad.

A kanyargós részeken szélesebbre ülő víz tükrében a fordított országot látták, ahogy elvonultak mellette a halott testet hordozva, ajándékaikat és útravaló dolgaikat cipelve. Zolta egy kis zsákocskát kapott a nyakába akasztva, benne régi dolgok, amiket Emese nagyanya hagyott hátra, és a tudományosok arra jutottak füsttel nehéz látásaikban, hogy Árpáddal kell küldeniük őket.

Egy vénséges vén táltos lépdelt elöl: ő már ott marad a nagyurával, nincs erő, ami visszahozná onnan.

A kis folyó több helyen mélyen a hegy alól kibukkanó sziklába vájta magát: mintha kőfalak emelkedtek volna a nyugtalan víz fölé. Figyeltek erősen, hogy botlás, remegés nélkül vigyék át a zúgó részeket kerülő ösvényeken a nemezlapon nyugvó testet. Zolta küzdött erősen: egyszer meg is csúszott a keményre taposott nedves földön. Édesanyja kapott felé, aki a család asszonyai között lépdelt mögötte, de a kis ember ellökte magától a segítő kezeket. Kevés értelem volt még benne, azonban tudta jól, érezte erősen, hogy szégyen és gyalázat lenne, ha asszonyi kéz segítené őt oda, ahova tartanak.

Madjarka összenézett fiai feleségeivel. Tarkacsu tudta jól, mire gondol: Árpád morvák közül vett feleségének, Zolta anyjának nem kellene helyének lenni most itt köztük. De ő nagyúrként azt mondta, helye van neki is: atyja választott így, őt tisztelték meg ezzel.

Ha Zolta nagyobb lesz, leküldi majd valahova a gyepű mellé, talán délre, a bolgárok és kabarok mellé, ott tegyen, amit akar, és nem fogja zavarni Árpád tiszta hétmagyar vérével erős fiainak dolgait. Ha megéli egyáltalán azt, hogy férfivá avassák és kardot kössenek az oldalára. Szőke hajával, fehér bőrével, vékony csontjaival lehet, meg sem látja a következő tavaszt.

Zolta dacosan felállt, leporolta magát, az orra hegyére ragadt sarat is ledörgölte, majd összeszorította a száját és ment tovább. Csak a könnycseppen nem tudott uralmat venni, ami lassan utat talált szeme sarkából le, sima bőrű, Nap atyától alig látott arcán.

A kőmederben aláereszkedő kis folyó forrását nehezen találták meg. Ha a vén táltos nem vezeti őket a sűrű erdőben, a furcsán kanyargó csapásokon, állatok és más szerzetek által járt ösvényeken, rá sem lelnek soha. Talán tudománnyal rejtették el a helyet, hogy ne találjon oda soha senki, aki nem méltó rá. És ki lehetne méltó a nagyúr vérein kívül és a lelkét tisztelő, lelkét vigyázó tudományosokon kívül?

Megálltak végre. Az erdő ősi, göcsörtös fái, a fákra kapaszkodó indák, alattuk megbúvó bokrok mind némaságba dermedtek. A hegy föléjük magasodott. Sziklái közül víz fakadt. Apró víz, de idáig vonulva mellette látták, milyen hamar mekkorává nő: táplálja még az ősi várost övező ágakat is.

A sziklák közti laposabb részben gondos kezek széles gödröt mélyítettek ki, köré gondosan válogatott köveket gyűjtöttek, a kövekre régi jeleket véstek, felsorolva Árpád királyi vérének őseit és az áldásokat, mikkel jártak. A turulforma madár jele is erősen megült a vésetek között. A gödröt gondosan Nap atya járásához igazították.

Megálltak a gödör mellett, és az előttük járó tudományos a földhöz csapta tudományos tárgyaktól nehéz botját.

Mintha a hegy maga dobbant volna válaszul rá.

A fák bokros, sötét alja lassan megelevenedett.

Tarkacsu ösztönösen a fegyveröve felé kapott a neszezésre. Sokat járt hadban az elmúlt években, ahogy a taljánok után a bajorokra mentek rá újra és újra, tízszer tíz ízben megfizetve nekik a Kurszánon esett gyalázatért. Pusztává tették a falvaikat, kővárosaik vidékét többnapi járóföldre a Duna nagy folyón felfelé. Ismerte az erdők, hegyek neszeit, mintha nem is a pusztán született volna. Felismerte, ha valami másként neszezik, és csontjaiba ivódott, hogy az csínyt, bajt jelent, és meg kell felelni rá.

Most mást jelentett.

A fák aljának sötétjéből tudományosok bukkantak elő. Talán tucatnyi is. Némán tiszteletet adtak a halott nagyúrnak és tiszteletet adtak az élő nagyúrnak, majd a nagyúr családjának. Ketten egy ló lenyúzott bőrét, koponyájának és egykor erős lábainak csontjait hozták. Tarkacsu megismerte a lovat: Árpád kedves hátasai közül választották ki minap és küldték előre. Két másik tudományos lószerszámokat, aranyos nyerget hozott.

Páran szavak nélküli éneket mondtak torkukból hümmögve. Valahonnan dob hangja szólt. Talán a hegy maga dobogott köveivel, lelkeivel, barlangjai mélyén lakó sárkányával együtt.

Lassan, méltó módon a helyére került minden. Árpád fiai és a negyedik fiú helyett velük lépő vérük a gödör aljába helyezték atyjuk testét, vigyázva, meg ne sértsék, meg ne rántsák, Nap atya keltének irányából el ne fordítsák. Majd visszamásztak a kinti világba, és némán figyelték, ahogy az utánuk következő asszonyok mindent elrendeznek a nagyúr teste körül. Odatették az ő dolgaikat is, amiket idáig hoztak: edényeket, ékeket, asszonyok tudományával és nagyúrral közös dolgaikkal nehéz tárgyakat. A sok hadat, pusztát, hegyet, erdőt, nagy folyókat látott régi fegyvereket a férfiak adták a test mellé, felkészítve a másik világra. A tudományosok szent erőt gerjesztettek körülöttük, ami eltakarta őket minden kíváncsi lélek, minden illetlen emberi tekintet elől.

Mikor a vén táltos mindent úgy talált, ahogy tisztességgel lennie kellett, összenézett Tarkacsuval. Tarkacsu biccentett felé.

Letette övéről a fegyvereit, amik akadályozták volna. Testvérei is így tettek. Jutocsa maga mellé intette a kis Zoltát. A szőke fiún látszott, hogy ereje igen megfogyatkozott, mire apró lábain, gyalogemberként felküzdötte magát a hegyre, de megpróbáltatásai nem értek még véget. Tarkacsu megragadta az első követ és óvatosan atyja nemezlappal letakart, tudománnyal védett teste mellé engedte. Üllő a másodikat. Jutocsa a harmadikat. Zolta egy öklömnyi darabot tudott csak elvenni az előkészített halomból, az is kicsúszott izzadt kezéből. Majdnem a testet rejtő lapra esett. Tarkacsu összeszorította a száját, nehogy kiszökjön rajta valami ártó szó vagy gondolat.

Ugyan miért kellett még ezt a kölyköt nemzeni attól a morvától?

Milyen seszínű hajjal, fehér bőrrel éktelenkedik itt a puszta vérei között?

Folytatták. Fiúk dolga volt ez, atyjukat méltón útjára bocsátani. A dobok egyre hangosabban peregtek. A tudományosok ősi énekeket mondtak, néha hümmögve szavak helyett. De ha szavakat mondtak, azokat sem értette senki, csak a bennük rejlő erőt érezték. Talán a pusztán túli ősi erdőkből és hegyekből hozták ezeket az igéket magukkal. Talán a napkeleti üveghegyek mögötti fényes királyságokból. Talán a nagy vizeket övező mocsarakból. Talán a tetejetlen fáról, ahol valaki régen révülve forgott.

Mikor végeztek, saras, kőporos, lenyúzott tenyerű árnyékokká váltak. Árpád nagyúr, tarján vezére, Álmos nagyúr fia, Ügyek királyi vérének unokafia, Levedi szent vezér unokafia, Emese nagyanya látásának hordozója, a turulforma madár és a csodafiú szarvas erejének bírója tisztességgel eltemetve feküdt a kövek halma alatt. Pár hét, pár hónap, és az erdő befonja ezeket a köveket, egy kis halom lesz a sok kis kőhalom közül. Pusztán emberi kézzel emelt domb helyett Nap atya erejétől formált hegy rejti majd a testet, amiből illő módon útjára engedték és gondosan átdobolták az árnyéklelket a másik világba, hogy csatlakozzon a nemezházak ősi tüzeiben vonagló és táncoló többiekhez.

Tarkacsu kiegyenesítette a hátát, megerősítette a derekát. Jutocsa odaadta neki a fegyvereit, amiket újra az övére kötött. Felszerelkeztek mind. Végigmérte a testvéreit: figyelte a tekintetüket, figyelte, milyen lélek lakik bennük. Fivérük volt, de nagyuruk is, vérük, erős szóval felettük járó is. Úgy látta, tudják ezt jól és tisztelik benne atyjuk és a nemzetségek akaratát; Nap atya rendelését. Egyedül Zoltán nem látta azt, amit látni szeretett volna: az apró kölyökből mintha kiszállt volna az értelem, alig tudta tartani magát a fáradtságtól.

Tarkacsu megállta valahogy, hogy rosszallóan ingassa a fejét. Mégis vérük ő is, ha nem is annyira, mint két fivérével ők egymásnak.

Felemelte a kezét és atyja erejének jogos örököseként áldást mondott a családjára.

Majd megindultak visszafelé, immár könnyen járva.

A segítő tudományosok eltűntek az erdő aljának sötétjében, talán eggyé is váltak vele. A vén táltos maradt csak a jelöletlen kőhalomnál, hümmögve, lassú, kimért léptekkel táncolva, víva és alkudva az erővel teli hegy ősi lelkeivel, hogy azok megadják a tiszteletet, amivel tartoznak. Addig fogja járni a táncát, amíg teste és tudománya ereje viszi: utána eggyé válik ő is az erdővel, lelkét a fák gyökereibe és a kövek mintáiba fonva.

Tarkacsu családja követte a néhol kőmedernek tetsző vágatban lefelé törő folyót, újra megnézték magukat a szétterülő víztükörben sejlő fordított országban. Az erdő szélére érve addig mentek, mígnem tarján nemes nemzetségének rájuk váróira találtak. Ott végre lóra kaphattak, az asszonyokat szekérre rakták. Nem szóltak semmit. Nem volt szavak ideje. Tovább kerülve a hegyet, rejtve a mögöttük lévő utat elérték megyer rájuk váróit. Így mentek visszafelé. Végül az ősi kőváros egykori lelkekkel terhes romjainál szállásoló hétmagyarok és hozzájuk csatlakozott népek díszes küldötteihez értek. A népes szernek is beillő tábor elcsendesedett, ahogy beléptettek közéjük. Érezték ők is, hogy megadták az illő tisztességet, és immár az új nagyúr lépdel köztük teljes erejével.

A némaság azonban túl sokáig tartott.

Tarkacsu érezte, hogy másként ülnek meg rajta a tekintetek, mint ahogy meg kellene ülniük. A szemekben félelem és dac feszült a tiszteletadás mellett.

Végül odaintette magához a kísérő századai fölé rendelt hadnagyát.

– Tán szavatok van? – kérdezte tőle keményen.

– Van, ha mondani lehet – felelte a hadnagy.

– Hát lehet.

– Csősz érkezett a nyémec gyepűről – mondta a hadnagy. – Fürkészek szavát hozta, akik a gyepűelvét kerülik és figyelik.

– Mi a szavuk?

– A nyémecek igen nagy hadat gyűjtenek, hogy ránk vonuljanak.

Tarkacsu hátán megremegtek az elgyötört izmok.

– Milyen fürkészek ezek? Hitványak?

– Székelyek, akiket Árpád nagyúr telepített oda a gyepűt kerülni.

– Nem hitvány a szavuk?

A hadnagy nem tudott erre megfelelni.

– A csőszök kitől jöttek? – kérdezte tovább Tarkacsu.

– Megyertől.

– Valónak mondják a székelyek szavát?

– Valónak. Nagy had jön. A gyermek bajor király nevében gyűjtik az episzkoposzai[3]. Hajókat is mondanak. Akkora had, hogy a Duna nagy folyó két partján készülődik ránk.

Tarkacsu bólintott végül. Megérintette a turulforma madár jelét: erősen dobbant az érintése alatt. Érezte, hogy igazat szólnak a csőszök. Tudta, hogy a bajorokat hiába aprították éveken át, egyszer megrázzák magukat és jönni akarnak rájuk…

Hát csak jöjjenek.

Kicsit megemelkedett a nyergében és körbenézett.

– A nemezházamba minden főt itt, aki törzse szavát hordozza! – kiáltotta. – Napnyugtára ott legyetek! Tanács dolga lesz és nagyúr szava!

A némaságba dermedt sokaság hirtelen megélénkült.

2.

POZSONY IRÁNT

907

Az Árpádtól megörökölt nagyúri kísérettel: hétmagyarok közül származó válogatott lövőkkel, lovon hadba vonuló, nagy termetű varégokkal, fejüket őseik módjára nyíró morvákkal és a temetésre érkezett főket kísérő tizedekből szervezett századokkal Tarkacsu megindult a hegyeken át, hogy elérje a Duna nagy folyó mellékét és erőt állítson szembe a rájuk vonuló nyémec bajorokkal. Ez volt most a nagyúri had. Nem kis erő, hétmagyarok lövőinek legjava, akiket most a közös veszedelem és az új nagyúr szava kötött szorosra. De nem is nagy erő. Ha igaz a hitvány fürkészek szava, hogy a bajor király episzkoposzai a teljes királyi hadat összegyűjtötték és ellenük fordították, nem állhatnak meg ekkora haddal előttük.

Gyors járású csőszök ugrattak minden irányba, leginkább a Duna nagy folyó éjszaki részére, a Csepelyes-sziget környékére és a szalai, somogyi szállások felé. Tarkacsu véres kardot, nyilat küldött velük és nagyúri szavát: kapjon lóra, fegyverre mindenki, aki lövővé érett, és induljon meg erősen a Duna szigetei közé tett megyer szállások felé, ahol új rendelést kapnak majd! De csőszt küldött a távolabbi szállások felé, váltott csőszöket még Szabolcs nagyfő vidékére is a fekete erdő alá, sőt Harka vezér népének is az Erdőn túlra, a nagy Havasok elé. Szerelkezzenek ők is és első századaikat indítsák meg rögtön, hogy védelmük alá vegyék azokat a nemzetségeket, akik szinte minden fegyverüket napnyugatra küldik Tarkacsu nagyúr hívó szavára.

Mintha ezt dobolta volna a lova patája is, ahogy az erdőkkel borított hegyeket kerülő utakon törtek előre: Tar-ka-csu-nagy-úr. Tar-ka-csu-nagy-úr!

Tetszett neki a dobolás erősen.

Csőszt küldetett még a pusztán maradt, a hágókon túl szállásoló megyer nemzetségekhez is, álljanak készen. Tudta jól, ha megtáltosodnának a lovaik, akkor sem érnének ide a nyémecekre onnan. Talán a had ideje is elmúlik, mire a csőszök átvergődnek a Havasokon, de azt akarta, hogy nagyúr szava érkezzen el hozzájuk is.

Tar-ka-csu-nagy-úr!

Ahogy Nap atya vörösre vált arccal megült a napnyugati távolban, egy csonka századnyi tarján lövő fordult melléjük. Szinte egyszerre érte el a szállásaikat a hadba hívó nagyúri szó és a gyepű mellől indított újabb figyelmeztetés. Egy megnyírt lövő is lovagolt velük, aki nem hozzájuk tartozott. Morvának nézett ki, de magyar módra szerelkezett fel és a lovat úgy ülte meg. A századokat vezető fő azt mondta, nagyúr füle hallatára is érdemes, amit mondani tud.

A morvának a szeme sem állt jól.

Tarkacsu valami sötétet érzett benne, bár nem az ártó fajta sötétet. Bárhogy kívánta, még nem gerjedt fel benne a turulforma madár ereje úgy, ahogy Álmos nagyatyában és Árpád atyában benne volt. A tudományosa azt mondta, ki kell várnia a dolog idejét: a látás eljön, mikor el kell jönnie. Talán Árpád árnyéklelke még nem engedte el ezt az erőt. Talán a turulforma próbára akarja tenni, méltó-e rá, hogy megülhet-e rajta úgy, ahogy megült eddig nemzetsége tagjain.

Talán máson akar megülni. Nem csak Tarkacsu hordozza az ősi vért.

A sötét utat keresett Tarkacsu szívéhez is, aztán megkeményítette magát és ellene állt. Üllő, Jutocsa ott ültek a balján: együtt vonultak a nagyúr egyre növekvő hadával, ám hamarosan külön utakra fognak térni. A kis Zoltát az asszonyokkal együtt, erős kísérettel visszaküldte a nagy szigetre, ahol a Duna nagy folyó ágai védik őket, ha a bajorok valahogy áttörnének az ellenük vonulókon. Amúgy sem érezte azt a porbafingót közéjük valónak. Talán, ha férfivá érik, egyszer…

Ha megéri egyáltalán. Ha a világos haja végre sötétté fordul, ahogy puszta véréhez illik.

Intett a morvának, hogy beszéljen. Az őt beajánló tarján százfő ült mellette. Egyik sem ült még ilyen nagy tisztességben, nagyúrral, a vezére véreivel egy tűz mellett. A Hadak Útja erősen ragyogott felettük a csillagos égen.

– Valóban nagy hadat indított a király – mondta a morva.

– Honnan tudod ezt? – kérdezte Tarkacsu.

– Jártam már a király városában – felelte a morva. – Nagy, kőből rakott város. Igen gazdag, és a fegyvereitek semmit sem érnek a falai ellen.

– Mit kerestél te ott?

– Sót vittünk oda és prémeket a csehek végeiről.

– Hát kereskedő vagy?

– Ha kell, az vagyok – mondta a morva.

Tarkacsu már tudta, mi az a sötét, amit érzett rajta, ami ott rejtőzött a tekintetében. Kalmárféle, mindenhol úton, ősei tüze mellett sose megülő férfi, aki azt mondja, amit hallani szeretnének. Most lövő módjára öltözött és lövő módjára tartotta magát. Mintha egy lenne azokból a morvákból, akik Kurszán vezér mellé soroltak, majd utána Árpád kíséretéhez kerültek, hogy végül Tarkacsu legyen a főjük. Tarkacsu csak a javukat tartotta meg maga mellett. A többit a morva végekre telepítette, Nyitra úrságába és a morvák folyójának mellékére, ami erős határ volt a hétmagyarok és a nyémecek úrságai között.

Azt a sötétet érezte rajta, amit a varégokon odakint a pusztán: aki erősebb náluk, azzal kereskednek, akit gyengébbnek találnak, azt kirabolják és erőszakot vesznek rajta.

– Mikor a király városában jártam, kereskedőket kísértem fegyverrel – tette hozzá a morva. – Láttam a király hadát. Két téllel ezelőtt.

Tarkacsu felhúzta a szemöldökét. Ahogy körbenézett a hűvös alkonyatban pattogó lelketlen tűz körül ülő főin, rajtuk is látta a hitetlenkedést. Ugyan ki az, aki ekkora hadat ennyi ideig együtt tud tartani? Ugyan mit gondol ez a morva, hogy ilyenekkel jön a hétmagyarok nagyura elé?!

Tarkacsu már emelte a kezét, hogy elzavarja a sértő ostobaságokat beszélő morvát, akit csak a vendégnek járó jog védett attól, hogy vérét vegyék. De nem Tarkacsu vendége volt, hanem a melléjük sorolt tarján százfőé: ő fog számot adni majd ezekről az ostobaságokról.

Erősen számot fog adni róluk.

– A király minden évben összehívja az egész hadát – mondta gyorsan a morva, érezve a körülötte sűrűsödő indulatot. – Minden hadát oda, a városa alá. Lovast, gyalogembert. A főit és az alantasait. A papok főit is mind, azok is hadat hoznak.

Tarkacsu vonásai megenyhültek.

– Miért hívja össze?

– Király dolga ez – felelte a morva. – Tán csak látni akarja, mekkora hada van és milyenek a fegyvereik. Tán azt akarja, hogy őt lássák. Van, hogy hazabocsátja őket, miután egybegyűltek. Van, hogy had járásába viszi őket. Így jöttek Szvatopluk fiaira is. Így jönnek most ránk, nagyúr.

– Mikorra szokta hívni őket?

– Ahogy tavasz derekára érnek. Idő kell, míg mind odaér. Mostanra összegyűlt az egész, és velük minden, ami hadra kell. Hajók, szekerek, élés.

– Mekkora hadat láttál, mikor ott jártál?

– Húsz század megvolt. Tán több is. Sok lovas.

Húsz század.

Újra megsűrűsödött köztük a csend, most másféle indulattal.

Húsz század egybevonva, együtt vonulva, talán király vagy valamelyik erős episzkoposz szava alatt, immár a gyepűelvét járva: nagy erő, és igen hamar rajtuk lesz. A hétmagyarok ereje pedig szerteszét a napnyugati úrságban, sok-sok napi járóföldre. Idő kell, amíg összevonnak annyi századot, amennyivel szembeszállhatnak a bajorokkal. Mikor annak idején Szabolcs oldalán lovagolva a taljánokra vonult, már a télidő elején elkezdték gyűjteni a századokat megyerből, velük sok élést, fegyvert, nyilat, hogy amint kibújik a fű a hó alól, megindulhassanak, többtucatnyi század együtt. Sokáig gyűlt a had, és nem volt könnyű idő ez a gyülekezésre kijelölt szállásokon.

Most mennyi hadat tudnak rájuk fordítani? Talán…

Tarkacsu feje szinte belesajdult, ahogy gondolatait próbálta irányba fordítani. Atyja ismerte a rovók tudománya egy részét, számára szóltak a hasított falapokra faragott jelek, megolvasta őket nagy tudománnyal. Tarkacsu nem tanulta meg tőle: volt embere, aki megolvassa helyette. Most mégsem bánta volna, ha ismeri ezt a tudományt, és láthatja a megyer, tarján szállások rovásait a Duna nagy folyó mellett, a Bogát bő alá rendelt nemzetségeket Szalában, a hitványakat, akiket a gyepűre telepítettek még Árpád szava alatt. Úgy érezte, amit hirtelen össze tudnak rántani, az kevés lesz.

Intett a morvának, hogy távozzon. Az tiszteletet adott és eltűnt az éjszakai pihenőre készülő had ide-oda mozgó árnyékai között.

Tarkacsu megvárta, amíg a morvából hátramaradt sötét is eloszlik a nyomában.

Végül a lángok fényétől megfestett arcokra nézett, és úgy szólt, azzal a hanggal, amit atyjától hallott ilyen időkben:

– Mi a szavatok?

Másnap a hajnal első derengésére nyergeltek és indultak. Pár erdőlakót hagytak csak hátra, hogy illő módon megoltsák az egy éjszakára csiholt őrtüzeket és kiengeszteljék a lelkeket, melyek a sötétben kombolyogva valahogy beléjük költöztek volna.

Jutocsát három tized élén előreugrasztották: lovat, lövőt, felszerelést nem kímélve kellett nyargalniuk a Duna nagy folyóhoz, a szigetek közén épült szállásokra, vagy még inkább napnyugatra, ameddig anélkül mehettek, hogy Ármány kezébe adták volna magukat. Vigyázniuk kellett Árpád vérét! A legjobb lovakat, legderekabb lövőket válogatták mellé. Ha odaér, nagyúr vérének szava lesz a gyepű mellett, mutatva az ottani lövőknek és nemzetségeiknek, hogy a hétmagyarok ereje tart a segítségükre.

Jutocsa ifjú volt ahhoz, hogy had élére álljon, és nem is kellett oda állnia. A gyepűt őrző fők tudták a dolgukat, a Duna mellett szállásolók nemkülönben. Ha Árpád vére köztük jár, erőt és lelket ad beléjük még inkább. Lassítaniuk kell csak a nyémeceket, zaklatni, fürkészekkel kerülni, kisebb portyákat a hátukba vezetni.

Üllőt is megugrasztotta, őt éjszak felé. Egy tizedet adott mellé, hiszen saját nemzetségei között fog járni, a lövőknek csupán tisztségének jelét kell vinniük vele. Nagyúr véreként erősebben vitte magával a nagyúr szavát, hogy a Duna nagy folyótól éjszakra szállásolók keljenek át az innenső oldalra és csatlakozzanak a gyülekező nagy hadhoz a szigetek közének táján. Minden fő, minden fürkész azt mondta, ha ekkora nyémec had jön, a régi köves úton kell jönnie, amit még a rómaiak raktak oda igen régen. Tarkacsu ismerte jól ezeket az utakat, hadban járva szívesen törtek előre rajtuk, akár taljánokra, akár a nyémec bajorokra mentek. Kurszán halála után maga is vezetett úrfiúként századokat a bajorokra, kitölteni a vérharagot rajtuk. A köves út a Duna nagy folyó folyásának jobbján tekergett: ott kell vonulnia a bajor király hadának is. Ott próbál átesetlenkedni a gyepűn, és rátörni a hétmagyarok szállásaira. A Duna innenső oldalán kell megállniuk hát a lövőkkel: Üllő fogja áthozni őket erős szóval, sebesen.

Másnap a hajnal első derengésére nyergeltek és indultak. Fürkészek jártak előttük, mintha idegen földön léptetnének, de annál fürgébb járással. Ami szállásra akadtak, nagyúr szavát hordozva vitték magukkal onnan azokat, akik lövőként megülték a lovat és jó fegyverük is volt hozzá. Sok helyen így várták őket, felszerelkezve, nemzetségek szerint tizedekbe rendeződve. Volt, hogy lövők, férfiak nélküli szállásokra leltek csupán, mert a szó már elért hozzájuk, és megindult mindenki a Duna nagy folyó mentére. Csak azokat hagyták hátra, akik túl vének voltak, vagy korábbi hadban csonkává váltak: most ők vigyázták maradék erejükkel és a hitványabb fegyverekkel a szállásokon maradt asszonyokat, gyermekeket, öregeket. Még a megbízhatóbb szolgák is fegyverrel jártak most.

Ahogy Tarkacsu elléptetett előttük, Nap atya korongjának aranyos jelét látva tiszteletet adtak neki. Sokan most láttak nagyurat saját szemükkel, Tarkacsut pedig mindegyikük először nagyúrként. Nagyúrként, aki a hétmagyarok minden hadát egybehívta erős szavával, hogy megfeleljen a rájuk törő ellenségnek a vér szerződése szerint.

Tarkacsu szállásról szállásra, dombról dombra járva érezte, hogy egyre inkább gerjedezik benne a turulforma madár ereje. Néha Árpád atya tekintetét sejtette magán megnyugodni, mintha árnyéklelkük egy-egy kósza pillanatra egymáshoz ért volna.

Az őt kísérő had egyre nőtt. Fürkészek szava ért hozzá naponta többször is: túros hátú lovakon, porlepte jelenésként nyargaltak fel és alá, oda és vissza, híreket hozva, erős szavakkal távozva, hátas, lövő fáradtságával nem törődve. Hadba induló tizedek híreit hozták. A bajorokat kémlelők látásait hozták: valóban a gyepűn esetlenkednek már, ahol a vonulás útját a nagy folyó vize és a kisebb folyók, fertők mocsarai szűkítik le, és amit kidöntött fákkal pusztává, élelem nélküli vidékké téve adtak eléjük a gyepűt őrző székelyek. Valóban nagy hadat láttak. Volt fürkész, aki háromtucatnyi századra tette őket. A Dunán hajók csorogtak lefelé, megrakva vértpajzsos, sisakos gyalogemberekkel. A régi köves úton vonulva volt, hogy félnapi járásnyira nyúlt a rájuk vonuló had. A merészebb székelyek tizednyi erővel rá-rácsaptak a vonuló had véknyára, kilőve nyilaikat, megvillantva fokosaikat, majd visszaugrattak a nehezen járható erdőkbe, ingoványokba, ha tudtak. A bajorok ilyenkor megtorpantak, megkeveredtek, szívük olvadni kezdett, de a nemesebbjük erősen visszacsapott a székelyekre. Jöttek erősen. Igen sok episzkoposzt és zászlójeles főt láttak velük jönni. Tán a gyermek király maga is ott vonul valahol.

A székelyek emberesen véreztek miattuk, mégsem hagytak nekik nyugalmat.

A hétmagyarok hada, leginkább megyer és tarján tizedei és századai is gyülekeztek. Legalább annyian várták a nagyúri hadat a szigetek közén, mint amennyi Tarkacsuval vonult arrafelé. Ha Üllő is áthozza a századokat, annyian lesznek, hogy bátran odavághatnak a bajoroknak. Tarkacsu állt már szemben másik királlyal, noha akkor még nem vezette az egész hadat. Szabolcs szava alá rendelve várta be Berengár talján nagy hadát a Brenta partja mellett, hogy ott vízbe és vérbe fojtsák a taljánokat erősen. Berengár épp csak megmenekült a fegyvereik elől: Tarkacsu legényei kergették, majdnem meg is kapták. Azóta az egykor gőgös talján a hétmagyaroknak béradót fizet és barátságukat keresi.

A gyermek bajor királlyal sem lesz másként.

Ahogy egyre inkább ébredezett benne a turulforma madár ereje és olykor a csodafiú szarvas látása is felsejlett előtte rövid éjszakai pihenései alatt, egyre inkább érezte, hogy a bajor királlyal sem lesz másként. Az elmúlt években soha nem álltak ki ezek a nyémecek nagy haddal a hétmagyarok vérharaggal rájuk vonuló századai ellen. Városaikba, erősségeikbe húzódtak, és hagyták, hogy a falvaikat, kalastromaikat, Krisztosz szent helyeit felégessék és felprédálják a rájuk törő portyázók. Most végre megelégelte a nyémec, és kivonult ellenük. Talán arra vártak, hogy ne Árpád vonuljon velük szembe: tudták róla, hogy az ő szavára mindenki mozdul a hétmagyar úrságokból. Talán a nagyúr halálának híre bátorította fel őket.

De van nagyúr az hétmagyarok közül, és ez a nagyúr erősebben száll velük szembe!

Közel jártak immár a Duna nagy folyóhoz. Szinte érezték a más vízzel össze nem téveszthető illatát és a benne kavargó régi lelkek, vízi szellemek erejét, akiknek a jóindulatát immár a magyarok felé fordítottak a táltosok és tudományosok. Nem kis munka volt, de áldott munka lett belőle.

Tarkacsuban végre megébredt a turulforma madár ereje, és árnyéklelke ezzel az erővel röppent a magasba. Látta végre azt, amit atyja annyiszor mondott neki, magasból látta az úrságokat, a napnyugati úrságot védve karoló havas hegyeket, határt vonó folyókat és a benne lüktető erőt.

Lova lépéseinek üteme húzta vissza a testébe. Megkapaszkodott a nyeregkápában erősen: megszédült a hirtelen látástól.

Lovas lépései pedig dobolták rendületlenül: Tar-ka-csu-nagy-úr.

A szíve együtt dobolt velük: Tar-ka-csu-nagy-úr!

Megérkeztek végre arra a megyer szállásra, ami a vidéket jól ismerő fők szerint alkalmasnak tűnt arra, hogy biztonsággal bevárják az egész hétmagyar hadat, közben közeledő bajorokat is figyelmezve. Átkeltek a Duna kisebbik ágán, hogy víz védje őket minden oldalról. Erős századokat küldtek a Lajta kis folyó mentére, hogy védjék onnan az erős menet után erejét kereső többi századot, a lassabban beérő málhát, vezeték lovakat, a somos vidék úrságából érkező, sebtiben vert fegyvereket és a velük érkező, hadba szállt vasverőket. A fekete erdő mellett szállásoló nemzetség fője saját nemezházát adta a nagyúrnak, megrakta díszes prémekkel, minden jóval. Saját lövőiből vont még külső őrséget Tarkacsu testőrei köré.

Néhány századot előreugrasztottak, hogy leváltsák a bajorokat napok óta nyugtalanító, kivérzett gyepűőröket. Még a hitvány, előhadba való székelyeket is hátravonták, helyükre megyer, tarján, kér és keszi sorolt, hogy tovább gyötörjék a lassan, biztosan közeledő nyémec hadat.

Tarkacsu maga fogadta a hátravont székely tizedeket. Kivont szablyát villantott feléjük, és mikor azok tiszteletet adtak neki, áldást mondott rájuk.

– Derék lövők vagytok! – kiáltotta még a piszkos arcú, véres kötésekkel borított mokány lovasok felé. – Emberként küzdöttetek! Atilla nagykirály vére van bennetek!

A székelyek szinte fordultak volna egyből vissza a bajorokra, olyan erőre kaptak az áldás nyomán. De azért csak marasztalták őket, és málhásokat rendeltek melléjük, hogy kipótolják a fegyvereiket, nyilaikat, szerelékeiket. Volt, akinek egy vezeték lova maradt, volt székely, akinek annyi se. Kaptak így új hátast is. Hamarosan újra megszolgálhatnak érte. A gyepűt figyelő szállások népe hátravonult: asszonyok, gyermekek. Őket sem engedték messzire, kellett az asszonyi kéz, hogy tépést tegyen a lövők sebeire és megerősítse a szívüket. Kellettek a gyermekek, hogy mindenki erősen eszébe vésse, miért is vonultak fel ide a napnyugati végekre.

A rájuk vonuló nyémecek felől füstoszlopok emelkedtek az ég felé, egyre több, egyre közelebb. Az erejét gyűjtő hétmagyar hadból rájuk ugrató fürkészek és portyázók jeleztek velük, jelezték, merre figyelnek, jelezték, merre találtak olyan hátrahagyott szállásra, ahol élelem vagy bármi más használható dolog maradt. Tüzet vetettek az ilyenre, ne találjanak semmit a bajorok, csak üres, lakatlan vidéket, felperzselt földet, és minden ligetből, nádasból, erdő sötét szegletéből rájuk leső lövőket.

De még engedniük kellett őket. Még nem gyűltek össze elegen Tarkacsu zászlójele alá.

– Azt mondja, az éjszaki úton látott sok frankot – adta át a böszörmény kalmár szavát a morva gyepűt figyelő szállásról érkezett családfő. Tarkacsu figyelte a furcsa, néha vadak krákogásának tetsző nyelvet, ahogy egymás szavait keresték. A kabarok néhány nemzetsége beszélt hasonló nyelven, nem is akart velük szólni nagyon senki, hitvány fekete magyarokkal. Most nem bánta volna, ha pár tized itt ül a közelükben. Csősz indult a feketék szállásaira is, lent a Duna nagy folyó déli vidékére, aki talán még oda sem ért hozzájuk.

A böszörmény kalmárt figyelte, akit a Morva folyón átkelő fürkészek csíptek fülön és hurcoltak magukkal a társai közül, szétzavarva a semmirekellő fegyveres kíséretüket. Béke szava volt a kalmárok és a gyepűt őrző székelyek, az őket figyelmező megyerek között. Nem kevés ajándékkal vették meg a békét a messzi vidékeket járó kalmárok, de most hadak járták a gyepű környékét, és nem ajándékokra volt szükségük. A kalmáron látszott, hogy számot vetett az életével, és különös istene kezébe adta magát, ahogy pányvával megkötözve áthurcolták folyón, erdőn, dombokon, és végül annyi hétmagyar lövő közé dobták, amennyit soha nem látott együtt. Szürkévé fakult bőrébe lassan tért vissza a puszta módjára sötét barnaság, ahogy a napkorongos vezér lábai elé ültették és boritalt nyomtak a kezébe, oldódjon jobban a nyelve. Először tiltakozott az ital ellen, aztán a testőrök szeme villanása elég volt, hogy jobb belátásra térítsék.

És most már beszélt, ahogy beszélnie kellett.

Frankok, figyelt fel a szóra Tarkacsu. De sok neve van a nyémeceknek. Ők is törzsenként élnek a főik alatt, akiket episzkoposzoknak, komeszeknek meg kunigoknak, királyoknak neveznek. Hitvány módon élnek együtt, mert egymás vérét éppúgy keresik, mint mindenki másét, akire ráakadnak. Hallott sokat ezekről a dolgokról. Fiak támadnak atyáikra, testvérek fizetnek sok kincset idegeneknek azért, hogy fivéreik falvait dúlják.

De ha a nagy hadát a gyermek királyuk nevében parancsoló episzkoposzok itt hozzák a déli, ősi úton, ugyan milyen sok frankot látott ez az álnok tekintetű böszörmény az éjszaki úton?

– Kérdezd meg tőle, milyen sokat és milyen frankokat! – mondta a szavakat átadó családfőnek.

Birkóztak egy darabig erősen a megyer és a böszörmény szavai, mire találtak valamit, amire mindketten bólintásukat adták.

– Frank fők hadát – fordult végül Tarkacsu felé a családfő. – Nagy frank fő jelei alatt vonulnak.

– Milyen nagyfő?

Tarkacsu homlokára valami sötét ereszkedett.

– Aki a nagyfő náluk. Nem a király, nem episzkoposz, de nagyfő. Lujpold a neve és a király vére.

Tarkacsu összenézett a körülötte ülő százfőkkel, egybegyűlt hadat hozó hadnagyokkal. Minden fürkészük azt mondta, akkora had jön rájuk itt a Duna nagy folyó jobb kéz felőli folyásán, amekkorát a bajor király úrságából össze tudtak hívni. Jön rájuk erősen, jön rájuk, ahogyan tud, sebesen, sok lovassal, mögöttük gyalogemberekkel.

A százfői szemében hitetlenkedést látott. Ismerték jól a kalmárokat, és azt, hogyan próbálnak mindig sima nyelvvel mindenki tetszésére lenni.

– Mekkora hadat látott? – kérdezte még Tarkacsu.

– Nem látta jól. Sokat látott. Melléjük szekereket is, azt is sokat.

– Mekkora hadat?! – ismételte meg Tarkacsu. – Meg tud ő olvasni mindent. Megolvasta őket is bizonnyal!

A szigorú hangra a kalmár összerezzent, bőre ismét elszürkült. Végül meg-megreszkető kézzel a buggyos ruhája belsejébe nyúlt és ezüstös érmékkel telve húzta elő. Tarkacsu azt gondolta, hogy magát akarja megváltani ezzel a hitvány pénzzel. Már nyúlt is a kése felé, hogy vérrel feleljen meg a sérelemre, amikor a böszörmény óvatosan maga elé kezdte rakosgatni az érméket. Szép sorba, kis kanyargással, ahogy nagy had vonul a hegyek, folyók köré szorult keskeny kőutak régi hátain.

Minden ujjára jutott egy érme, ahogy kirakta őket.

– Azt mondja, egy érme egy század. Ennyit látott jönni.

– Az éjszaki úton? A morvák folyója felé?

A családfő továbbadta Tarkacsu kérdését. A böszörmény óvatosan bólintott.

Tarkacsu újra összenézett a százfőkkel. Mind ingatta a fejét.

Ő is legyintett, hogy elűzze a hiábavaló szavakkal elfecsérelt idő rontását magától.

– Ostobaság! – jelentette ki. – Tán valami lemaradt bandát látott, azt olvasta meg így, rosszul! Vigyétek a szemem elől ezt a böszörményt!

Két lövő megragadta a kalmár bő kaftánját, és elrángatták.

A tíz érme ott maradt a földön; nem nyúlt hozzájuk később se senki.

Másnap hajnalban fürkészek szakadtak ki az éppen csak engedni készülő sötétségből, és tüstént Tarkacsu elé akartak kerülni. Az őrök hadnagya ébresztette fel végül a nemezházban álmában is viaskodó nagyurat.

– Fürkész érkezett Bogát bő hadából!

Tarkacsu felült. Feje nehéz volt a sok látástól, amik álmában lepték meg. Sárkánnyá forduló frankokkal vívott, akiket nem akart fogni a fegyver. Vérré vált folyón kellett átúsztatnia, és odaát mintha Ármány nevetése várta volna.

– Adjatok innom! – mondta rekedten.

A bor kicsit magához térítette. Ledobta maga mellé a tömlőt és ölébe fektette a kardját. A Bogát bő hadából érkezett fürkész sarkára ereszkedve türelmesen kivárta, míg szóhoz jut, bár karján remegtek az izmok az éjszakai nyargalástól. Szája széle is meg-megrándult.

– Kinek a szavát hozod? – mordult végre rá Tarkacsu. Nehezen kezdtek forogni a gondolatai.

– Bogát bőét, nagyúr – felelte a fürkész.

– Hát ideért végre? – morogta Tarkacsu. Két nagyobb hadat vártak még, egyre jobban várták őket. Bogát bőét a Szala folyó vidékéről és Üllőét a Nyitra menti úrságból, amit Tarkacsu maga igazgatott, mielőtt nagyúrrá kiáltották volna atyja halála után. Bogát bőt is még Árpád helyezte Mocsárvárba, hogy védje a szalai úrságot a nyémecektől és a nekik szolgáló karantánoktól, majd hitványakkal, kisebb törzsek nemzetségeivel erősítette meg, egészítette ki a hadát, vezérré tette fölöttük.

– A nyémecekre fordult a hadával – mondta a fürkész.

– A nyémecekre fordult?

– Fürkészek hozták a szót neki, hogy a nyémecek szinte átjöttek már a gyepűn, és a székelyek az átkozott folyónál várják őket. De igen kevesen vannak hozzájuk. Bogát bő így arra fordította a hadát.

Tarkacsu szeméből egy pillanat alatt elűzte az álmot az indulat.

– A szavam ellenére! – csattant fel. A fürkész lesütötte a tekintetét. Tarkacsu keze kardja markolatára fordult. Ujjai elfehéredtek a szorításban.

De már több százfő, nemzetségfő ott állt mellettük, görnyedve a nemezház íve alatt.

Az átkozott folyón, ami mellett Kurszánt orvul elveszejtették! Rontás van rajta, hogy most meg Bogát bő orvul a nagyúr szava ellenére hadat vezet oda, mikor egybe kellene gyűlniük!

A néma csend egyre jobban megsűrűsödött odabent.

– Elhozta Bogát az egész hadát? – szólalt meg végül Bors, aki hadnagyként vonult Árpád mellett nemegyszer, és most is így járt Tarkacsu mellett. Ráncos, sok hadtól és portyától cserzett arcán mélyen ültek a pisla nemzetségtűz vetette árnyékok. Hadban jártas, sokat tapasztalt főként és Árpád hadnagyaként megtörhette a nehéz némaságot. Tarkacsu némán meredt maga elé.

– Elhozta mind – kelt életre a fürkész. – Mikor szót kapott a nyémecekről, rájuk fordult és megütközött velük a folyónál.

Tarkacsu erre már felkapta a fejét. Bogát nem csak hogy másfele fordul, hanem még nagyúr szava nélkül harcba is viszi a hadát?

Mindenki őt nézte, mit mond erre.

Tarkacsu végül Bors felé biccentett:

– Faggasd ki mindenről!

Felállt és az éjszakai gyötrő álmokkal nehéz tagokkal kitört a nemezházból a hajnali derengésbe, a fent ragyogó csillagok alá.

[2] Moravcsik Gyula fordítása.

[3] A később „püspökké” magyarosodott szó eredetije.