A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matteo Strukul: Il cimitero di Venezia (Newton Compton, 2022)

Copyright © 2022, Newton Compton Editori s.r.l.

“This edition published in agreement with the Proprietor through

MalaTesta Literary Agency, Milan”.

Hungarian translation © Szarka Lucia, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztő: Rózsa Judit

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-410-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Silviának
Szeretett Venetómnak

Áttekintette életét és szörnyűnek találta. Lelkébe tekintett és megborzadt. Ám ennek ellenére szelíd fényben úszott élete és lelke.

Victor Hugo: A nyomorultak

(Ford.: Éber László és Csillay Kálmán)

Az igazi tehetség mindig kedélyes és naiv, nyílt és nem gombolkozik be; ha csipkelődő megjegyzést tesz, az is cirógatja az elmét, és sohasem akarja a hiúságot megbántani.

Honoré de Balzac: Elveszett illúziók

(Ford.: Benedek Marcell)

Háromszögletű kalapjával a fején, régi vágású öltözékében a lovag az ancien régime hajlott hátú, szürke kísértetére emlékeztetett, s most egy kísérteties emlék öltött fel benne.

Joseph Conrad: A párbaj

(Ford.: Bojtár Péter)

…világnak áldania kellett volna emlékezetét, ha egyik erénye nem hatalmasodik el fölötte. Jogérzete azonban rablóvá és gyilkossá tette.

Heinrich von Kleist: Kohlhaas Mihály

(Ford.: Kardos László)

1.
SANTE

Farkasordító hideg volt azon az éjszakán. Sante kitartóan evezett. Az ég lassanként rózsaszínűvé fakult. A pirkadat fénye visszatükröződött a lagúnán, mintha felfedné egy óriási medúza puha harangját, amely Velence folyékony hasa alatt szunyókált. Néhány nappal azelőttig a nagy, áttetsző víztükör egyetlen, összefüggő fagyott felület volt. Előfordult ilyen korábban is. Az öregek mesélték, hogy a velenceieknek máskor is fel kellett már törniük a jeget, hogy a bárkáikkal vízre szállhassanak. Mostanra azonban az előző napok nagy jégtábláiból, amelyek akkor formálódtak ebből a fagyos takaróból, amikor az egyre sűrűsödő, sötét repedések mentén széttöredeztek, csak néhány lebegő darab maradt, mint egy szellem opálos nyomai.

Hiába emelkedett a hőmérő higanyszála, még mindig rettenetesen hideg volt. A Koldusok csatornája, a Rio dei Mendicanti ólomszínű folyamként kanyargott. A csatorna egyik oldalán egy csavargó támolygott kopott, sötét köpönyegbe burkolózva, aminek rongyossága elárulta, hogy a molyok már apránként felfalták. A kezében lámpást tartott, amely pislákoló fényével ide-oda himbálódzott. Sante nem törődött vele. Egyáltalán nem volt meglepő ilyen nyomorúságos alakot látni errefelé.

A hajóépítő műhelyre néző, düledező lakóépületek és bódék sötét tömegei az ég felé nyúltak, mintha a szegények nagy sietve egyik emeletet húznák föl a másik után, és kétségbeesetten próbálnák megérinteni a Jóisten kezét, hogy így kegyelmet vagy megbocsátást nyerjenek, amelyben sajnos sosem részesültek. Nem mintha bármi bűnük lett volna, csak felemésztette őket az éhség és a nyomor, ez a két parázna nővér, akik bárkit készek voltak semmivé tenni a városnak ezen a részén.

A mosott ruha kint száradt, a sokszor foltozott, szakadozó alsóneműket és gúnyákat merev rongyként cibálta a fagyos szél.

Ahogy a csónak lassan siklott előre a vízben, szinte lázas fény kezdett terjedni mindenfelé, a pirkadat ekképp adta át helyét a hajnal beteges borzongásának. A kéményekből füstfelhők pöffentek ki. A kis, sötét vízi jármű gyötrelmes lassúsággal haladt, de Santénak semmi kedve nem volt erőteljesebben evezni. Az éjszakát álmatlanul töltötte, a mennyezet korhadt gerendáit bámulta hosszasan, és homlokát jeges veríték lepte el. A rettegéstől, hogy nem fogja tudni előteremteni a betevő falatot, képtelen volt lehunyni a szemét. A mardosó éhség pedig gondoskodott a többiről.

Felnézett a San Lazzaro-templom széles homlokzatára és a Koldusok Kórházára, ahogy elsiklott mellettük.

Jó ideje fogadkozott, hogy nem marad a Castello negyedben. Ez volt Velence legrosszabb hírű városrésze, és az évek során megállíthatatlanul a pusztulása felé tartó város posványává vált, amely egyik pillanatról a másikra elsüllyedhet. Féktelen tivornyák, szinte vég nélküli karnevál, korrupció és erkölcstelenség; ezek átjárták a sikátorokat, ahol szinte napról napra újabb és újabb mulatók és bordélyok nyíltak. Mintha minden az idővel való versenyfutásról szólna, amelynek végső, elkeseredett célja a teljes megsemmisülés.

Gondolatai visszakanyarodtak a költözéssel kapcsolatos terveihez, amik a megfizethetetlen lakásárak miatt eleve kudarcra voltak ítélve. Egy olyan egyszerű bádogosnak, mint ő, hiábavaló volt efféle reményeket táplálni. Meg kellett hogy elégedjen a szerény kis hajlékkal, amelyben a feleségével és három gyermekével élt. Felsóhajtott.

Miközben fáradtan evezett tovább, és fejében még mindig aggodalommal teli gondolatok kavarogtak, hirtelen érezte, hogy a csónak nekiütközött valami szilárd dolognak. Az ütközés nem volt különösebben veszélyes, de a meglepődéstől és attól, hogy a gondolatai néhány másodperccel korábban elkalandoztak, egyensúlyát veszítve majdnem a vízbe esett. A törzsét megfeszítve és a súlyát áthelyezve sikerült talpon maradnia, miközben a tekintete szinte ösztönösen a vízre esett. Habár a hajnal kísérteties fénye bevilágította körülötte a teret, nem értette meg rögtön, hogy mi került az útjába. Először csak egy furcsa, fekete hínárgomolyagot látott. De ahogy közelebbről megnézte, rájött, hogy egyáltalán nem az, aminek hitte. Szeme előtt egy nagy hajcsomó emelkedett a víz felszínére. És ahogy a test megfordult maga körül, a lebegő tincsek alatt egy arcot pillantott meg: sápadt fehér volt, mintha valaki teljesen kiszívta volna belőle a vért. Egy élettelen arc, amely előzőleg gyönyörű lehetett. De most megborzongott tőle, mert a halál lehelete áradt belőle. Sante tátott szájjal állt, a néma üvöltés a torkába szorult. Majd a lelkierejét segítségül hívva kinyújtotta a karját, és megpróbálta megragadni a testet. Ujjai előbb a nyakához értek, majd a válla köré fonódtak. Ahogy maga felé húzta a holttestet, és keserves erőfeszítéssel próbálta beemelni a csónakba, olyasmit látott, amitől teljesen ledöbbent. Mert a nő nemcsak hogy halott volt, de valaki ádáz dühvel felhasította a mellkasát, és kitépte a szívét.

2.
CANALETTO

A kész művet szemlélte, és igencsak elégedett volt vele. Úgy érezte, fokozatosan finomodó festési technikájának köszönhetően Velencét új megvilágításban és új perspektívában képes megörökíteni. Már nem pusztán egyszerű városlátkép, veduta, a megdermedt pillanat jelent meg a vásznon, sokkal inkább a távlatok és nézőpontok játékában átformált város egy részének újszerű bemutatása, ami a Velencei Köztársaság, a Serenissima nagyságát ünnepelte.

Antonio Canal hosszasan elmerült a festmény részleteiben. Szabadon értelmezte a teret annak ellenére, hogy a kép, alkotói akaratának megfelelően, a valóság gondos újraértelmezése volt. Elgyönyörködött a nyilvánvaló drámai hatás érdekében vászonra vitt vastag, erőteljes, a fény és árnyék játékában tobzódó, színekkel teli ecsetvonásokban.

A rossz nyelvek szerint megtagadta a színházat, mi több, kiátkozta. De ez egyáltalán nem felelt meg a valóságnak! Velencét megfesteni, és akár csak gondolni is arra, hogy elválassza a színháztól, színtiszta árulás. Még ha igaz is volt, hogy nem készít többet Alessandro Scarlatti részére díszletterveket, közben tagadhatatlanul azt tanulmányozta, miként lehetne vázlataival Antonio Vivaldi új operájának, Az elárult és megbosszult hitnek a szépségét a lehető legjobban kiemelni.

Még semmi nem került nyilvánosságra, és jobb is volt így, tekintve a nagy zenész által komponált mű szinte felforgató hangvételét, ám ami Canalettónak a színház iránti rajongását illeti, nemigen lehetett tagadni. Elmosolyodott. Amióta a vásznai a legkeresettebb festményekké váltak egész Velencében, hirtelen mindenki műértővé vált, és az alkotásairól szónokolt. Annál jobb! Ez egyre több megrendelést jelent majd, és kétségtelen, hogy pontosan ilyen kecsegtető kilátásra volt szüksége.

Hiszen a számlák nem maguktól lettek kifizetve. És egyáltalán nem az ecsetekről, az alapozáshoz használt anyagokról és ragasztókról, festékekről és vásznakról volt szó! Először is ott voltak a lencsék a camera obscurához, azaz a sötétkamrához. Ha az ember minőségi terméket akart beszerezni, az árak az egekbe szöktek. Aztán ott volt a ház, és egy plusz emelet a műteremnek. A régi otthona már nem bizonyult megfelelőnek, ezért úgy döntött, megvesz egy kis palotát a Castello negyedben. Egy vagyonba került, és miután kifizette, egy árva fillérje sem maradt. Arról már nem is beszélve, hogy a következő hónapban teljes egészében fel kellett újíttatnia a tetőt. Kész szerencse, hogy kapta ezt az új megbízást, hála barátja, Alessandro Marchesini veronai festő közbenjárásának, aki nagyra becsülte őt, és egy gazdag luccai kereskedő, Stefano Conti figyelmébe ajánlotta a vedutáit.

Továbbá arra is gondolnia kellett, hogy ha jó benyomást akar kelteni az ügyfelekben, és új megrendeléseket akar szerezni, akkor illendő öltözetben kell megjelennie. Ezenfelül ott volt a személyzet. Nem mintha egy egész seregnyi szolgája lett volna, akik a szükségleteiről gondoskodtak: csak egy szakácsnő, egy cseléd és egy inas. De őket is fizetni kellett! Röviden szólva, egyáltalán nem volt könnyű. De a munka nem ijesztette meg, sőt teljesen elmerült az alkotásban, abban a korántsem magától értetődő kísérletben, hogy az emberi szemnek új látásmódot kínáljon Velencéről, vagy talán először láttassa olyannak, amilyen valójában a színek és a fények segítségével kifejezve.

A Stefano Conti megbízásából festett képpel kapcsolatban leginkább a derengés fogta meg, amely a Canal Grande vizét beragyogta, és szikrázó zöld színbe vonta. Ezenfelül meg akarta mutatni a nap sugarait a paloták homlokzatán, különösen a Fondaco dei Tedeschi csillogását tisztán és élesen a vászon bal oldalán, ideálisan ellensúlyozva az Erbaria fényes kútját, amely négyzetes formájával elválasztotta az árnyékba burkolózott Palazzo dei Camerlenghit a Fabbriche Nuove tömbjétől. A fény és árnyék játékának harmóniáját egy ceruzarajzból építette fel, majd tollal és barna tintával átdolgozta, végül a camera obscura ismételt használatával megörökítette a Rialto hidat a Fondaco dei Tedeschi felé néző oldalról.

Egy kis nyílás és egy lencse segítségével sikerült rávetítenie egy táj, egy városrészlet, egy zártabb terecske, egy nyílt térség vagy egy csatorna vedutáját egy üveglapra, majd az erre helyezett áttetsző papírlapra átrajzolni. Szerette használni ezt az eszközt az épületek és a helyszínek kontúrjainak rögzítésére. De nem pusztán csak reprodukálta a látványt, hanem a távlatok megsokszorozásával, a terek hatáskeltő tágításával és a színek, a fény és árnyék játékának nem szokványos alkalmazásával újra is alkotta a valóságot, aminek következtében festményei nem voltak se többek, se kevesebbek, erről a világon egyedülálló városról alkotott víziójánál.

Felsóhajtott. Kis palotájának ablakain keresztül látta, hogy apró pelyhekben hull a hó. Az ólomszínű égbolt miatt a délután már estébe fordult, és úgy tűnt, az előző napok fagyos hideg időjárása továbbra sem enyhül. Antonio odalépett a hajlított lábú asztalhoz, és kézbe vett egy csésze forró csokoládét. Flora, a szakácsnője készítette neki. A receptet Canaletto Tomaso Albinoninál tanulta, aki rajongott a forró csokoládéért. A zeneszerző volt olyan kedves, és az egyik új operájának bemutatójára küldött meghívólevélben leírta neki az elkészítés módját. A kezdeti próbálkozások nem jártak tökéletes sikerrel, de néhány alkalom után remekbe szabott ital született: meleg, krémes és selymes.

A fehér hópelyhek szemlélése közben, lassan szürcsölgetni a csokoládét, tiltott élvezetnek tűnt. Miközben megpróbált átmelegedni, és kezét szorosan a szép meisseni porceláncsésze köré fonva, a kandalló közelében, lehunyt szemmel ízlelgette a csokoládé kesernyés édességét, inasa, Alvise állt meg az ajtóban. Amint Antonio engedélyt adott neki, belépett a műterembe.

Ha Alvise vette a bátorságot arra, hogy munkavégzés közben zavarja, akkor valami nagyon komoly dolognak kellett történnie. Minden bizonnyal így is lehetett, mert Alvise sápadt volt, arca fintorba húzódott, vékony ajkai egyetlen vörös résként préselődtek össze.

– Uram! – szólította meg tisztelettudóan.

– Igen, Alvise?

– Nos… – kezdte az inas tétován.

– Mi történt? – kérdezte Antonio, miközben Alvise átnyújtott neki egy levelet, amelyen a Velencei Köztársaság pecsétje volt látható: a szárnyas oroszlán.

– Mit akar ez jelenteni?

– Fogalmam sincs, uram – felelte Alvise. – Annyit tudok mondani, hogy a rendőrség parancsnoka az ajtóban várja önt.

– Miért, mit akar?

– Azt mondta, hogy el kell vinnie önt a Dózsepalotába.

Antonio késedelem nélkül felöltött egy hosszú köpönyeget, amelyet előzőleg egy karosszék háttámlájára dobott, és egy sötét, háromszögletű kalapot, a trikornt. Vastag cipőt vett, és a következő pillanatban már az ajtón kívül volt. Lement egy lépcsőn. Aztán egy másikon. Végül kilépett az udvarra. Itt szembe találta magát a rendőrség parancsnokának trikornja alól kivillanó szúrós tekintetével.

– Antonio Canal úr, más néven Canaletto, kérem, kövessen – mondta a parancsnok.

– Hová és miért? – kérdezte Antonio, aki természetesen nem akart ellenszegülni a parancsnak, de legalább némileg képet akart kapni arról, hogy mi történik.

– A Dózsepalotába – vágta rá a parancsnok, megerősítve azt, amit Alvise már korábban bejelentett. – Ahogy a kezében lévő feljegyzésben áll, őexcellenciája Matteo Dandolo, a Vörös Inkvizítor beszélni óhajt önnel egy bizonyos ügyről.

Ellentmondást nem tűrő felelet volt. Így hát Antonio két rendőr kíséretében szó nélkül csatlakozott a parancsnokhoz, és követte őt a Szent Márk tér irányába.

Miközben az este beálltával a süvítő szélben és hóesésben gyalogolt, és sejtelme sem volt, hogy vajon milyen tettekről kell majd számot adnia, Antoniónak határozottan az az érzése támadt, hogy a legrosszabb még hátravan.

3.
A KÍNZÓKAMRA

– Á – mondta az állami inkvizítor meglepett hangon, amint a hótól és ködtől nedves köpönyegében Antonio Canal belépett a kínzókamrába. – Hát itt van, uram. Parancsomnak megfelelően idekísérték a színem elé. Legalább még a rendőrök hatékonyak valamennyire ebben az átkozott városban – és miközben ezt mondta, egy biccentéssel elbocsátotta a rendőrség parancsnokát.

Amikor egyedül maradtak Antonióval, Matteo Dandolo, a Velencei Köztársaság állami inkvizítora mintha megnyugodott volna. Legalábbis egy pillanatra.

– Foglaljon helyet – mondta széles mozdulattal, és hagyta, hogy vörös köpönyege úgy suhogjon a levegőben, mint egy égi ragadozó szárnya. Bíborszínű kesztyűs keze egy kényelmetlen fa karosszékre mutatott.

Antonio nem kérette magát, leült és várt. Megpróbált nem túlságosan a hatása alá kerülni a rideg és nyugtalanító környezetnek, amely fogadta. Tudta, minek köszönheti a szoba a nevét, de abban is bízott, hogy festőművészként szerzett hírneve a leghatásosabb visszatartó erő lesz minden elhamarkodott döntéssel szemben. Még egy állami inkvizítor sem vetné alá Velence egyik legjelentősebb művészét az előtte lógó kötél okozta kínoknak, bármi is legyen a vád. Már ha egyáltalán vádról lehet szó. Figyelmesen szemlélte az előtte álló férfit. Kétség nem fért hozzá, hogy az inkvizítor határtalan egóval volt megáldva, és fennkölt viselkedése ezt teljes mértékben megerősítette. Jobb lesz, ha átengedi neki a terepet, és arra szorítkozik, hogy megfelelően válaszoljon. Annál is inkább, mert halvány sejtelme sem volt arról, hogy mi lehet az oka az éjszakai beidézésnek. Tekintete az égő gyertyákra esett: vöröslő fényt árasztottak, de árnyékban hagyták a szoba nagy részét. Vele szemben, a szoba másik végében a legmélyebb és legnyugtalanítóbb sötétség. Mintha olvasott volna a gondolataiban, Dandolo feltette neki a kérdést.

– Tudja, hogy miért hozattam ide?

– Egyáltalán nem, excellenciás uram.

Az inkvizítor elmosolyodott.

– Hát persze. Nem is kérhetem ezt önön számon – és elégedett mozdulatot tett. – Már csak azért sem, mert az ügy meglehetősen összetett. Nem is egy, hanem két hatóságnak kell beszélnie önnel.

Amint ezek a szavak elhangzottak, előbukkant a sötétből a főkapitány, Giovanni Morosini. Az Éjjeli Őrjárat parancsnoka, a napnyugta után elkövetett bűncselekmények kivizsgálásának irányításával megbízott főfelügyelő. Hosszú, teljesen átázott köpönyeget viselt, és háromszögletű kalapja csuromvizes volt. Ahogy levette, hosszú, sötét hajából pénzérme nagyságú vízcseppek csöpögtek. A ruházata azonban nem tudta elrejteni a kardhüvelyt, amely baljós vasfarokként lógott ki a köpönyege alól. Térdig érő csizma és fekete bársonynadrág egészítette ki öltözékét, míg az övében egy tőr gyöngyházból készült markolata csillogott.

Kezdett komolyra fordulni a dolog. Túlságosan is komolyra. Antonio minden igyekezete ellenére sem sejtette, hová vezet ez a történet.

– Ugye nem kell bemutatnom Morosini urat? – kérdezte az inkvizítor. – Tisztában van vele, hogy a parancsnok kicsoda. De hadd jegyezzek meg valamit, Canal úr: csalódást okozott nekem. Igen, így van. És tudja, miért? Mert festői pályafutásának olyan pontjára érkezett, ahová sokan szeretnének eljutni. Ön ma messze a legelismertebb művész a Velencei Köztársaságban. Canaletto, így emlegetik. És nincs, aki ne nagyrabecsüléssel, merem állítani, ne mély tisztelettel ejtené ki a nevét, és aki ne magasztalná a Velence dicsőségét minden másnál jobban ünneplő műveit. Ezért kérdezem: miért? Miért tette?

– Miért tettem… mit? – Antonio nem szívesen válaszolt a kérdésre kérdéssel, de fogalma sem volt, miről van szó.

– Miért festette meg éppen a Rio dei Mendicantit? – kiáltott fel Morosini, és az utolsó három szót úgy ejtette ki, mintha azok együtt a legszörnyűbb káromlást alkotnák.

Antonio még mindig nem értette. Mindenesetre megpróbált válaszolni. Elmesélte, hogyan zajlott a dolog.

– Az utóbbi években úgy döntöttem, hogy egy bizonyos festészeti stílusnak szentelem magam: a városlátképnek vagy más néven vedutának. Egy camera obscura segítségével papírra rögzítem a paloták és városrészek, csatornák és terek arányait és perspektíváit, majd a festményen újraalkotom az általam kiválasztott látványt. Nincs különösebb oka annak, hogy miért a Rio dei Mendicantit festettem meg. Egyszerűen csak érdekesnek találtam a veduta témáját, hogy bizonyos technikákkal kísérletezzek. Csakúgy, mint A Szent Márk tér vagy A Canal Grande a Balbi-palotától a Rialto felé festmények esetében.

– Azt akarja mondani, hogy véletlenszerűen választja ki a festményei témáját?

Antonio megköszörülte a torkát.

– Nem, nem így értettem. Aszerint választok egy látványt, egy városrészletet, hogy milyen nehéz megvalósítani, és milyen lehetőség rejlik benne arra, hogy szeretett városunkat az arra leginkább alkalmas képi és értelmezési kánonok szerint ábrázolja.

– No, igen! Csak eddig úgy döntött, hogy a Serenissima csodálatos helyeit viszi vászonra, nem pedig a városban található egyik legnyomorúságosabb és legrosszabb hírű csatornát. A szélben ide-oda lengő szennyes ruhákkal és a szerencsétlenek sokaságának házaival az előtérben. Ön szerint ez helyénvaló? De a kérdés elhangzását követően teljesen világos volt, hogy az inkvizítor nem vár választ. Ehelyett folytatni akarta a gondolatot, és a következő pillanatban ismét beszélni kezdett: – Arról nem is beszélve, hogy úgy hallottam, Vivaldival egy felforgató operán dolgozik.

– Felforgató operán?

– Az a hír járja, hogy Antonio Vivaldi, legnagyszerűbb zeneszerzőnk, akit a Serenissima kezdettől fogva kebelébe fogadott, és annyira támogatott, hogy az európai zene egyik legkiválóbb képviselőjévé vált, szorgosan dolgozik egy operán, amelynek témája állítólag a trónutódlás, minek során a harag és a bosszú ötvöződik. És hogy az efféle ármánykodás nem más, mint a Velence patrícius családjai közötti harcok allegóriája, akik a köztársaság hatalmának felosztását tűzték ki célul.

– Excellenciás uram, nem tudom, mire céloz.

– Szóval nem tudja? – kérdezte Morosini.

– Nem hiszem, hogy a mester által választott téma bármilyen módon felforgató lenne…

– Ennek megítélését bízza csak ránk, nem gondolja? – szakította félbe Dandolo a legélesebb hangnemben.

– Természetesen – visszakozott Antonio. – Annyit mondhatok, hogy készítettem néhány vázlatot a díszletekhez, de aztán felhagytam a munkával, mert, mint már többször mondtam, kiátkoztam a színházat, hiszen az csak fikció. Ehelyett művészként a valóság hű visszaadására szeretném képezni magam. Ebben a pillanatban Antonio nem mondott igazat, és ez visszataszító volt a számára. De tekintve, hogy milyen fordulatot vett a kihallgatás, nem akarta a bőrét vásárra vinni.

A Vörös Inkvizítor bólintott.

– Rendben van – mondta –, hiszek önnek. Bár több helyről hallottam olyan pletykákat, hogy ez a „színházi kiátkozása” nem más, mint ügyes kis koholmány, amelyet maga terjesztett, hogy folytathassa a színpadi díszletek festését. Mindenesetre most elárulom, miért teszem fel ezeket a kérdéseket, és elmagyarázom, miért tanácsolom önnek, hogy mostantól kezdve hagyjon fel az olyan magatartással, amely nem feltétlenül kifogástalan. Ezután Dandolo egy pillantást vetett Morosinire, és hozzátette: – Sőt az Éjjeli Őrjárat parancsnoka fogja a legjobb tanáccsal ellátni.

A főkapitány megköszörülte a torkát. Odalépett egy kandeláberhez, és kezét a lángok felé nyújtotta. Úgy tűnt, nagyon nagy szüksége van arra, hogy átjárja egy kis meleg. Beszélni kezdett Antoniónak háttal, még csak meg sem fordult.

– Tudja, Canal úr, talán el sem hiszi, de két nappal ezelőtt hajnalban egy férfi csónakjával a Rio dei Mendicanti csatornán haladt. A csónak nekiütődött valaminek. Először nem tudta, mi az, de aztán kiderült, hogy a dolog egy fiatal nő holtteste. Mondhatnánk persze, hogy ebben nincs semmi újdonság. Hány kurtizán holttestét találják meg a velencei csatornákban ezekben a vészterhes időkben? Túl sokét. Ez pedig gyalázat, higgye el nekem. Szegény teremtések, akik kénytelenek az egyetlen jövedelemforrásból élni, amely ebben a kegyetlen városban bőven van: a paráznaságból. Erre a fiatal lányra azonban úgy bukkantak rá, hogy a szíve ki volt tépve. Kegyetlenül meggyilkolták, olyan módon, hogy az embernek eláll a lélegzete. A befagyott lagúnából került a felszínre. A fagy olyannyira konzerválta a holttestet, hogy valaki „alabástromszűznek” keresztelte el. De nem erről akartam beszélni önnel – ekkor az Éjjeli Őrjárat parancsnoka megfordult, és végre Antonio szemébe nézett –, hanem arról a legalábbis különös tényről, hogy éppen ezekben a napokban az ön Rio dei Mendicantiról készült festménye kelt érdeklődést a városban. Ezek az utolsó szavak úgy lógtak a levegőben, mint a legaljasabb célzások.

Antonio nem hallgatott tovább.

– Ezért hívatott ide? Mert lefestettem egy helyet Velencében, ahol egy szegény nő holttestét találták meg?

– El kell ismernie, hogy ez az egybeesés meglehetősen furcsa – jegyezte meg a Vörös Inkvizítor.

– Hogyne! De ahogy kegyelmed is mondja, véletlen egybeesésről van szó. Ami azt illeti, a városban más helyeket is lefestettem, ahol biztosan találtak már halottakat.

– Természetesen. De hogy épp a Rio dei Mendicantit választotta, nos, ez a sajátosság mind nekem, mind a főkapitánynak furcsának tűnt – válaszolta Dandolo. – Arról nem is beszélve, hogy részvétele a Vivaldi-opera díszlettervezésében, amit ön is elismert, a mű témáját tekintve nem vet jó fényt önre. Egyszóval, Antonio Canal úr, beszélgetésünk lényege a következő: egy ideig szemmel fogjuk tartani önt. Kerülje a nem helyénvaló viselkedést. Őszintén szólva, nem hiszem, hogy a legkisebb mértékben is köze lenne ennek a szerencsétlen teremtésnek a szörnyű meggyilkolásához, de jobb, ha nem ültet szentségtörő gondolatokat az emberek fejébe.

– Hogy érti ezt?

– Ugyan már, nagyon is jól értett. Egy ilyen sikeres festőnek, mint ön, púderezett parókával és drága gombokkal díszített, sujtásos mellényben – mondta Dandolo, Antonio elegáns, gyöngyökkel kivarrt, finom bársonyból készült ruhadarabjára utalva – nincs szüksége arra, hogy a Rio dei Mendicanti nyomorát és mocskát ábrázolja, különösen, ha egy brutálisan megcsonkított holttestet találnak éppen ott!

– De honnan tudhattam volna? Hónapokkal ezelőtt dolgoztam ezen a festményen.

– Valóban! És talán azt a nőt is jó pár hete gyilkolták meg – jegyezte meg Morosini –, nem nekem kell elmagyaráznom, hogy egy holttest sokkal tovább eláll a fagyos vízben, mint a melegben. Mindenesetre – folytatta a főkapitány a torkát köszörülve – senki sem vádolja önt semmivel, csak igyekezzen elkerülni minden olyan megnyilvánulást, amely árthat önnek, és táplálhatja a velenceiek fantáziáját. Világos?

– De még mennyire – felelte Antonio.

– Annál is inkább, mivel a fantázia könnyen elszabadul. Tudja, kiket vádoltak elsőként a gyilkossággal?

Antoniónak fogalma sem volt róla.

– A zsidókat – mondta az inkvizítor. – Keresztények vérét ivóknak, a Sátánnak engedelmeskedő démonoknak nevezik őket. Mondanom sem kell, hogy a gettó felbolydult. Hogyan is lehetne másképp? Más se hiányzott, és nem árulok el semmi meglepőt, amikor azt mondom, hogy a zsidók esetleges elűzése Velencéből nemcsak a társadalmi egyensúlyt borítaná fel, de végzetes csapást is jelentene a köztársaság megtépázott gazdaságára. Olyan csapást, amelyet őszintén szólva nem engedhetünk meg magunknak. És akkor még itt van az általános helyzet, az összkép kérdése, Canaletto úr… Soha ne felejtse el az összképet: adja hozzá az általam leírtakhoz a himlőjárványt, amely megtizedeli a várost, és bizonyára tökéletesen megérti, hogy Velencének nincs szüksége félreértésekre vagy szerencsétlen véletlenekre, különösen, ha azok a félelem vagy a gyűlölet szításának veszélyével járnak.

Antonio bólintott. Mi mást tehetett volna?

– Nagyszerű, örülök, hogy egyetért velem – folytatta az inkvizítor. – Tudja, Canal úr, az én elsődleges feladatom a Velencei Köztársaságban a közrend fenntartása, a status quo ante, hogy világosan fogalmazzak. Következésképpen felhatalmazást kaptam arra, hogy felszámoljam mindazt, ami a békés együttélés és a közösség közé áll. Amint a legcsekélyebb gyanúm is felmerül, hogy valaki vagy valami akadályt jelent, hatalmamban áll eltávolítani. És ugyanezt természetesen a főkapitány is megteheti más eszközökkel. A főkapitány ugyanis velem együttműködve látja el a feladatát. Azért hívattuk ide ma este, mert szeretnénk elejét venni annak, hogy a magatartása mostantól kezdve ilyen akadállyá váljon. Ám bízom benne, hogy nagyon is megértett engem. Ha ez így van, akkor búcsúzunk – mondta végül –, és kérem, egy szót se szóljon senkinek a beszélgetésünkről. A hallgatás megszegése nem maradhat következmények nélkül. A rendőrparancsnok visszakíséri az Óriások lépcsőjéhez. Ezzel a burkolt fenyegetést a legsemmitmondóbb kijelentésként elejtve, Matteo Dandolo elbúcsúzott Antonio Canaltól, és engedélyt adott neki a távozásra.

A rendőrparancsnok az ajtóban várta, amíg Antonio kétszer meghajolt, „excellenciás uram” és „főkapitány” szavakkal elköszönt, majd távozott.

A szobából kilépve Antonio Canal ismét végigment a gyéren megvilágított hosszú folyosókon, pompás termeken és kis irodákon haladva át. A lépcső tetejéhez érve a rendőrparancsnok útjára bocsátotta. Antonio lement a Sansovino által faragott két csodálatos szobor között. A havazás elállt, és a levegő, bár hideg volt, az előző éjszakaihoz képest enyhébb időt ígért. Canaletto épp ki akart lépni a térre a Porta della Paglián keresztül, amikor valaki a nevén szólította.

– Canal úr? – hallott egy hangot a háta mögött. Még megfordulni sem volt ideje, amikor egy makulátlan öltözetű férfi elébe lépett. – A dózse azonnal látni kívánja önt.

Antonio nem hitt a fülének.

– Ez valami tréfa? – kérdezte az elkeseredés határán.

– Egyáltalán nem – hangzott a válasz. – Ugye nem akarja megvárakoztatni?

– Természetesen nem – felelte a festő az ajkába harapva.

Így aztán minden további nélkül Antonio visszament a lépcsőn, amelyen az imént jött le. Nyilvánvaló volt, hogy a bajok ezen az éjszakán még csak most kezdődnek.

4.
MEGBESZÉLÉSEN

– Itt van végre! – Kiáltott fel a dózse némi türelmetlenséggel. – Már azt hittem, nem találkozunk – tette hozzá.

Antonio most már egészen meg volt zavarodva. Mindenre számított, csak arra nem, hogy magával a dózséval beszélhet. Meghajolt, és egy pillanatra elragadtatva nézte a lakosztály pompáját: a finoman faragott famennyezetet, a díszítésekkel, frízekkel és stukkókkal ékesített, elegáns márványkandallókat. Megcsodálta a diófából készült ládákat, az aranylakkozott asztalkákat és a pompás kis szalont, amelyben a dózse várta. Aki ráadásul nem volt egyedül. Egy kék bársonyhuzatú karosszékben feketébe öltözött hölgy üldögélt. Habár a morettát, a jellegzetes velencei karneváli álarcok egyikét viselte, az arca nagyon finom vonásokat sejtetett. Nőiességét még jobban kiemelte gondosan fésült vörös hajkoronája. Amennyire láthatta, Antonio vonzónak és bájosnak találta a nőt, de az álarc nyugtalanító jellege még mélyebbé és kifürkészhetetlenebbé tette ezt az éjszakai rejtélyt. Ha másért nem is, az új talány legalább elegáns és díszes környezetben öltött testet, és ez mindenképp továbblépés volt a kínzókamra sivárságához képest.

Mindenesetre nem volt vesztegetni való idő.

– Excellenciás uram – fordult a dózséhoz –, miben lehetek a szolgálatára? – és minden további nélkül meghajolt.

– Á, nagyszerű, ezeket a szavakat akartam hallani. Engem szolgálni, barátom, ez a helyes kifejezés, és higgye el, hogy ezzel a köztársaság javát szolgálja. Kér egy pohár malváziabort?

Antonio úgy gondolta, ezen a ponton egy csepp bor jólesne neki. Bólintott.

– Rendben. Töltsön egy pohárral nekem és eggyel Antonio Canal úrnak – parancsolta a dózse, és ki tudja, honnan, azonnal előbukkant egy pohárnok, aki megtöltött két muranói, fúvott üvegpoharat, majd átnyújtotta a dózsénak és beszélgetőpartnerének. Őexcellenciája néhány korttyal kiitta a sajátját, és újratöltette. Aztán elbocsátotta az inast. Alvise Mocenigóból az első pillanattól kezdve sugárzott az életerő, amely legendássá tette őt a csatatéren. Már nem volt fiatal, mégis szikár testalkatú, őszinte és közvetlen tekintetű férfi volt. Minden ízében katona, az albániai Imoschi török erődjének egykori meghódítója.

– Nos – folytatta a dózse –, hadd magyarázzam el, miért hívattam. Először is, felesleges elmesélnie, hogy nem sokkal ezelőtt a kínzókamrában járt a Vörös Inkvizítor parancsára, mert ezt, barátom, már tudom. Az a helyzet, hogy az egyik festménye az utóbbi időben nem kis nyugtalanságot okozott. Bizonyára kíváncsi rá, hogy miért, és már most előrebocsátom, hogy az ok nem az a szegény lány, akit két nappal ezelőtt holtan találtak éppen abban a csatornában.

Antonio egy pillanatra nem tudta palástolni a meglepődését. Ugyanaz a kép és két különböző ok, amellyel vádolják. Ebbe bele lehetett bolondulni.

– Erre nem számított, igaz? Mégis így van. Bármennyire is tragikus annak a szegény lánynak a sorsa, az ok, amiért én is beszélni szeretnék önnel erről a képről, teljesen más. Amíg lehet, törődjünk az élőkkel, ez a jelmondatom. Ezért megkérdezem: emlékszik arra, hogy három férfit festett a kórház felőli oldalra, akik egymás közt tanácskoznak? Az öltözetük alapján nemesembereknek tűnnek.

– Valóban azok. Kabátot és háromszögletű kalapot viselnek – válaszolta Antonio.

– Kitűnő. Nos, ezzel kapcsolatban a következőt szeretném megtudni: ezek az alakok a képzelete szüleményei, vagy, amitől tartok, és amit gondolok, hús-vér emberek? Hallottam hírét a camera obscura használatának, ezért kíváncsi vagyok, vajon a három férfi tényleg ott tartózkodott-e a Rio dei Mendicanti mentén, amikor megfestette őket.

Ekkor a dózse elhallgatott. Antonio Canal pedig azon az estén másodszor is azon kapta magát, hogy igazolnia kell a munkáját. De ha nem térhetett ki a Vörös Inkvizítor és a főkapitány kérdései elől, még kevésbé tehette ezt meg a dózséval szemben.

– Excellenciás uram, anélkül hogy belemennék a technikai részletekbe a műveim megvalósításával kapcsolatban, a következőt mondhatom: számtalanszor tanulmányoztam ezt a városrészt. Különböző pozíciókból készítettem vázlatokat és előkészítő rajzokat a camera obscura segítségével, és legalább három alkalommal láttam azokat az urakat, akikről beszélünk.

– Három alkalommal, azt mondja?

– Mindig a hét ugyanazon napján. Mindig ugyanabban az időben. Amint azt excellenciás uram is megjegyezte, a stílusom egyértelműen a valóság hű megjelenítésére törekszik, és miután láttam azokat az urakat a Koldusok Kórházánál a szomszédos csatorna mentén, úgy döntöttem, hogy megörökítem őket a vásznon, és ezáltal még inkább visszaadom a festményen azt a valóságtartalmat, amelyre törekedtem.

– Ezt jól is tette, Canal úr, csak az a gond, hogy… – és e szavaknál a dózse először látszott tétovázni – az a férfi, akit hátulról látunk, aki az okkersárga kabátot viseli, ha így érthetőbb, nagyon hasonlít, hogy is mondjam…

– A férjemre – szólalt meg a feketébe öltözött nő. A hangja, amely mélyebben szólt, mint amire Antonio számított, esetlenül hangzott, ami annak volt betudható, hogy a szépséges hölgy a fogai között szorította a vonásait eltakaró moretta álarc gombját, amellyel a helyén tartotta. Ettől a szavai úgy csikorogtak, mint kés pengéje a vasláncon. Egy pillanatra szinte megfagyott a levegő, és sötét csend töltötte be a dózse gyönyörű fogadószobáját.

– Vagyis… – mormogta Antonio.

– Vagyis ennek a hölgynek a férje, aki, elég, ha annyit mondok, a legrangosabb velencei patríciusok közé tartozik, a város hírhedt negyedét látogatja. Hiszen jól tudjuk, hogy az a kerület hemzseg a bordélyoktól és a legrosszabb fajtájú mulatóktól. Mondanom sem kell, hogy az itt jelen lévő hölgy névtelen kíván maradni, amint az az álarcából egyértelműen kiderül, de ugyanilyen egyértelműen szeretné megtudni, mit csinál a férje abban a negyedben. Már amennyiben valóban róla van szó. Feltételezem, hogy a camera obscura lencséjén keresztül látta őt.

– És nem csak azon keresztül.

– Vagy úgy!

– Különféle távcsöveket és objektíveket is használok, hogy minél tisztább képet kapjak a cselekmény színteréről, vagyis a megfestendő látványról.

– Értem.

– Annyit tudok elmondani, hogy az illető úrnak hosszú barna haja volt, okkersárga színű kabátot és háromszögű kalapot viselt. Nekem azonban a különös járása tűnt fel leginkább. Ahogy megérkezett, nyilvánvaló lett számomra, hogy enyhén sántít. Alig észrevehetően bicegett, és egy kevésbé éles szemű szemlélőnek talán elkerülte volna a figyelmét ez a részlet, de egy tapasztaltabbnak, valakinek, aki a tapintatlan tekintetet – engedjék meg nekem ezt a kifejezést – a művészetének eszközévé teszi, nos, ezt nem lehetett nem észrevennie.

A gyönyörű, fekete ruhás nő alig tudta visszafojtani a sikolyát. Előrehajolt, mintha ütést mértek volna a mellkasára, és Antonio, ahogy így kétrét görnyedve látta, szánalmat érzett iránta.

– Kedvesem! – kiáltott fel a dózse, és a hölgy segítségére sietett, a karját nyújtva neki. De az asszony végtelen méltósággal és ugyanakkor kecsességgel összeszedte magát. Kezét az álarchoz emelte, oda, ahol az ajkak rejtve voltak. Antonio szeretett volna mondani valamit, hogy bátorságot öntsön belé. Hiszen anélkül, hogy belegondolt volna abba, milyen fájdalmat okozhat a leírása, belefeledkezett a jellemzők és a részletek rideg elemzésébe. Milyen ügyetlen és meggondolatlan volt.

– Valóban ő az – erősítette meg a hölgy elhaló hangon. – A férjem azóta jár így, amióta megsebesült a moreai háborúban. Ezúttal az álarc okozta szokatlan kiejtésen kívül Antonio némi egzotikus színezetet is felfedezni vélt a hangjában. Nem tudta volna pontosabban megfogalmazni, de úgy tűnt neki, hogy enyhe, szinte észrevehetetlen idegen akcentussal beszél.

– Így hát nincs kétség, kedvesem – mondta a dózse gyászos hangon –, a végsőkig reméltem, hogy tévedtünk.

– De… – szólalt meg Antonio.

– Tudom, mit akar mondani, Canal úr – vágott a szavába Alvise Mocenigo. – Hogy egy úriember puszta jelenléte egy adott helyen még önmagában nem jelent semmit, de higgye el: ha csak a gyanúja is felmerülne, hogy akiről beszélünk, gyakran jár a városnak azon a részén, nos, az tönkretenné családot.

– Értem.

– A helyzetet tekintve egy szívességet kell kérnem öntől. És nem magamért kérem, hanem az ön előtt álló hölgyért és Velencéért.

Alvise Mocenigo felsóhajtott. Nyilvánvaló volt, hogy nincs más választása, és bizonyára hosszasan és alaposan átgondolta, amit tenni készült. Antoniónak az volt az érzése, hogy a valódi gondok ebben a pillanatban fognak kezdődni. Idáig azt remélte, hogy megúszhatja egy egyszerű figyelmeztetéssel, miszerint viselkedjen a lehető legengedelmesebben a hatalommal szemben – mert eddig erről volt szó –, ám most minden valószínűség szerint valami sokkal rosszabb fog következni.

– Nos, Antonio Canal úr, kiváló festőnk, akiről az egész város csodákat regél, azt kérem, hogy nyomozzon a magam és a köztársaság érdekében.

– Nyomozzak?

– Jól értette. Különösen azt szeretném, ha kiderítené, hogy a festményen látható férfi miért tartózkodik estefelé a Koldusok Kórháza közelében.

Antonio megdöbbent. Hogy kérhet a dózse tőle ilyesmit? Kétségtelen, hogy őexcellenciájának mindent szabad volt. Viszont ő egyáltalán nem rendelkezett ilyen képességgel. Arról nem is beszélve, hogy egy olyan embert kellene követnie, akiről semmit nem tud, és aki az ő szemszögéből nézve teljesen ártatlan. De még ha nem is volna az, mégis ki ő, hogy az ellenkezőjét állítsa? Milyen felhatalmazása van erre? Ezek a kérdések egyszerre merültek fel benne, és Antoniónak minden józan gondolkodására szüksége volt, hogy megfelelő választ tudjon adni.

– Excellenciás uram, attól tartok, még ha bele is egyeznék, akkor se lennék különösebben hasznos a számára…

– Nemet mond?

Antonio burkolt fenyegetést érzett a dózse hangjában. Magától értetődő volt: hogy az ördögbe is juthatott eszébe, hogy ne tegyen eleget a kérésének? Elment a józan esze?

– Úgy értettem, hogy nem vagyok különösebben járatos ilyesmiben, lévén nem ez a mesterségem.

– Annál jobb.

– Valóban?

– Mindenféleképpen. Éppen azért, mert festő, senki sem fog gyanakodni önre, és ennek következtében még szabadabban cselekedhet. Arról nem is beszélve, hogy ha nem tévedek, nem messze lakik onnan. Vagy talán félretájékoztattak?

– Nem, egyáltalán nem.

– Akkor jó! Más se hiányzott volna! Nos, még ha nem is ez a mestersége, arra kérem, derítse ki, mi járatban van a képen látható férfi a Rio dei Mendicantin. Találkozgat valakivel? Egy bizonyos helyet látogat? Külföldi kémekkel ápol kapcsolatot? Ezek nyilván csak feltevések, némelyikük elég abszurd is, de szívesebben tévedek, mintsem hogy túl későn jöjjek rá, hogy alábecsültem egy ilyen ügyet. Tudja, Canal úr, az információ mindennél előbbre való, mert az információ hatalom. Másrészt azért is szükség van erre, mert, mint az ön számára most már világosan kiderült, az itt jelen lévő hölgy tudni akarja, hogy ki is a férje valójában.

Antonio nagyot sóhajtott. Az elhangzott kérés roppant kellemetlen helyzetbe hozta. Mégis hogy tudná teljesíteni? És mindenekelőtt: valakit követni vagy kémkedni utána, mert erről volt szólt, a legutolsó dolog, amit valaha is tenni akart.

– Természetesen a kérésem a legteljesebb mértékben titkos. Sehol nem lesz nyoma, és részemről egyetlen szó sem fog írásban szerepelni arról, amivel megbíztam.

– Értem.

– Ez így még nagyobb diszkréciót fog biztosítani – fűzte hozzá a dózse.

– Minden világos – felelte szűkszavúan Antonio. – Azonban biztosítékot kell kérnem excellenciás uramtól – jegyezte meg nem kevés lélekjelenléttel.

– Nem tudom, milyen biztosítékra gondol, de csak egy szavába kerül, és megkapja – válaszolta a dózse.

– Amit már mondtam, a Vörös Inkvizítor és a főkapitány emberei is szemmel fognak tartani. Ellenőrizni akarják a viselkedésemet annak fényében, amiről az imént tájékoztattak. Nos, ha rajtakapnának, hogy követem vagy titokban híreket, illetve információkat próbálok szerezni a festményen látható úriemberről, akkor kihallgatnának, vagy még rosszabbul végezném. Ezért szabad kezet akarok. Nincs szükségem menlevélre. Excellenciás uram szava számomra elég.

– Tekintse máris elintézettnek. Érinthetetlen lesz.

– Rendben van.

– Ön pedig pontosan és rendszeresen beszámol nekem az ügyről. Mától számítva hét nap múlva ilyenkor eljön hozzám, hogy tájékoztasson a fejleményekről. És ez így megy majd tovább hétről hétre.

– Itt leszek.

Válaszadás közben Antonio megállás nélkül azon töprengett, vajon hogy fogja ezt a feladatot véghez vinni. De mi mást mondhatott volna? Volt egyáltalán valaki Velencében, aki nemet mondhatott a dózsénak? Nem hitte, de még ha létezett is valaha ilyen ember, az biztosan nem ő volt.

– Nagyszerű, akkor ezzel is megvolnánk – zárta le kérdést a dózse. Majd a fekete ruhás hölgy felé fordította tekintetét: – Türelem, kedvesem, hamarosan eloszlathatja a kételyeit. Ha mást nem is, legalább a férje hetenkénti távollétének okát ki fogjuk deríteni.

A nő hallgatásba burkolózott. Antonio még mindig nem tudta felfogni, mi is történt valójában. Mintha rémálmot látna, amelyből remélte, hogy minél hamarabb fel tud ébredni. Ehelyett tisztában volt vele, hogy amint kilép a dózse lakosztályából, teljes mértékben valósággá válik ennek az abszurd tervnek a tiszta őrültsége.

– Nos, Canal úr, köszönöm, akkor a megbeszéltek szerint hét nap múlva várom az első eredményekkel – és amint ez elhangzott, máris belépett egy lakáj a szalonba, hogy Antoniót kikísérje.

– Excellenciás uram… – búcsúzott a festő mély meghajlással, majd a fekete ruhás hölgyhöz fordult: – Tiszteletem, asszonyom.

Ezután, aznap éjjel már másodszor, Antonio Canalt visszakísérték az Óriások lépcsőjéhez.

5.
FIGYELŐ SZEMPÁR

Nem tudta, vajon a férfi-e a megfelelő ember a feladatra, de rá biztosan nem gyanakodnának. Egy festő. Felbéreltek egy festőt. Egyszerre volt zseniális és őrült ötlet. Az eső sűrűn esett, és miközben a kis tér egyik sarkában, egy mélyedésbe rejtőzve várakozott, széles karimájú kalapját a szemére húzva, igyekezett nem túlságosan feltűnőnek látszani, bár ebben nem lehetett biztos. Annál is inkább, mivel egyáltalán nem volt velencei, és úgy öltözött, mint egy idegen. Ha más nem is, de a tér gyér világítása, a fekete köpönyege, akárcsak a nadrágja és a csizmája, amit viselt, segített neki beleolvadni az éjszakába. Ha valaki mégis megpróbálná megzavarni, tudná, hogyan szabaduljon meg tőle.

Nem szerette ezt a várost. Piszkosul hideg volt, a lagúna még mindig részben befagyva, a sötét vízen úszó jégtáblák, a fehér gomolyagokban felszálló köd annyira bosszantotta, hogy azt soha nem hitte volna.

Visszagondolt azokra az időkre, amikor szőrén ülve meg a lovat vágtatott a végtelen rétek zöld hullámain, miközben a nap tüzessé hevítette a fűszálakat. A nyelvével végigsimította sűrű bajuszát: szinte érezte a leves meleg ízét és a paprika csípősségét. A zuhogó esőben fújtatva bámulta az ablakokat, amelyekben a ház fényei csillogó gömbökben tükröződtek. A festő még mindig ébren volt. Aznap már biztosan nem megy el hazulról, késő éjszaka van. Akár el is hagyhatná az őrhelyét, és reggel visszajöhetne. Már éppen indulni készült, amikor valaki durván megszólította.

– Maga, uram, mi az ördögöt keres itt, éjnek idején, mások házának ablakát bámulva?

– Miért – felelte gyorsan a fekete köpönyeges férfi –, talán tilos?

– Nem az, ha nincsenek rossz szándékai. De az övén viselt kardból ítélve az az érzésem, hogy keresi a bajt, márpedig, mint azt bizonyára tudja, a Velencei Köztársaság teljes területén tilos a párbajozás.

A férfi megcsóválta a fejét. Micsoda átkozott pech! Hagyta magát rajtacsípni, mint egy igazi amatőr. A másik, aki megszólította, ugyanúgy volt öltözve, mint ő, azzal a különbséggel, hogy háromszögletű kalapja alatt rövid, jól fésült hajat viselt, és az arcát fehér álarc takarta. Miféle embernek volt szüksége arra, hogy elrejtse az arcvonásait? Az illető azonban egyáltalán nem tűnt úgy, mint aki aggódik a megjelenése miatt, sőt minden további nélkül kijelentette:

– A Castello negyed Éjjeli Őrjáratának parancsnoka vagyok, és mivel kardot visel, most szépen megadja magát az embereimnek, és a hűvösön fogja tölteni az éjszakát a köztársaság törvényének megsértése miatt. Holnap reggel aztán meglátjuk a többit.

Mialatt beszélt, a fekete ruhás férfi számba vette az ellenfeleit. Az előtte álló hatósági elöljáró minden bizonnyal fel volt fegyverkezve. Ezenkívül legalább négy őr volt vele. De nem jelentettek volna gondot. Sáros köpönyeget és széles karimájú, ázott kalapot viseltek. Úgy festettek, mint akik másra se vágynak, csak hogy ágyba bújhassanak végre.

Nem fogja betartani a játékszabályokat. Soha nem tette. Előbújt a mélyedésből, amelyben addig rejtőzött, előhúzott egy rövid csövű pisztolyt, és rálőtt az első elébe kerülő fickóra. Az ólomgolyó a szerencsétlen felkarcsontját találta el, vér- és szilánkesőt robbantva ki belőle. A férfi fájdalmában felüvöltött, mint egy sebzett vad, és a földre rogyott. Nem halt meg, de a kardját többé biztosan nem fogja kirántani. Miközben az Éjjeli Őrjárat parancsnoka előhúzta a pengéjét, hogy ebbe a feketébe öltözött, eszelős őrültbe döfje, az kitért egy ki tudja, honnan érkező szúrás elől, előrántott az övéből egy tőrt, tökéletes dőlésszögben lentről felfelé döfött vele, felhasítva a következő rátámadó járőr jobb combját, aki úgy esett össze, mintha a lába hirtelen vajból lett volna.

És kettő, gondolta a fekete ruhás férfi. De esze ágában sem volt továbbra is ott maradni és kockáztatni. Közben valaki nyitogatni kezdte az ablakokat, valószínűleg a lövések zaja és a kiabálás miatt. Ahogy átugrotta a második földön fekvő férfit, és eszeveszetten rohant egy fahíd felé, amelyet balra látott, robbanást hallott maga mögött. Egy pillanattal később szilánkörvény hasadt le a falról, ahová a neki szánt ólomgolyó fúródott.

– Kapják el! – üvöltötte az Éjjeli Őrjárat parancsnoka. A fekete ruhás férfi nem nézett vissza. A háta mögül lábdobogást hallott, de ahogy távolodott az összecsapás helyszínétől, az üldözői egyre jobban lemaradtak tőle.

6.
ISAAC LIEBERMANN

Isaac tisztában volt vele, hogy tombol a himlőjárvány. Ő és még néhány orvos minden erejükkel azt próbálták elmagyarázni, hogy a betegség legyőzésének egyetlen módja a görög Emanuel Timoni által javasolt oltás, amelynek hatékonyságát még Jacopo Pilarino, a Szmirnába küldött velencei konzul is megerősítette: ám a köztársaság felsőbb körei vártak. De mire? Isaac nem tudta, abban azonban biztos volt, hogy ha nem történik változás, a dolgok még rosszabbra fordulnak. Méghozzá vészes gyorsasággal. Pedig Emanuel Timoni Padovában szerzett orvosi diplomát, sőt Oxfordban is tanult. Ezért miközben a Serenissima bűnös némaságba burkolózott, azzal a kéréssel fordult az angol Királyi Orvosi Társaság tagjaihoz, hogy alkalmazzák az általa alaposan tanulmányozott és a kis-ázsiai népektől kölcsönzött módszert. Az oltás, a varioláció során a beteg érett himlőhólyagjainak váladékát a még egészséges emberbe oltották. Ezáltal az ő esetükben a betegség enyhe formában alakult ki, amelyet túléltek, és védetté váltak az esetleges új fertőzéssel szemben. Azonban számos irányból az az ellenvetés érkezett, hogy a néhány beoltott túlélő mellett sok új fertőzött is van, akik a betegség kialakulásának ideje alatt érintkeztek az oltottakkal.

Ezzel szemben Isaac úgy gondolta, ez az egyetlen módja annak, hogy élve megússzák. De nem volt szabad ezt a módszert alkalmaznia. Eleve tilos volt a velencei orvosoknak is, nemhogy egy zsidónak. Igaz ugyan, hogy a Padovai Egyetemen végezte orvosi tanulmányait, és a gettón kívül még a sárga sapkát sem kellett viselnie, ám ha nem is sarlatánként, de lényegében még mindig kevés megbecsüléssel kezelték. A zsidógyűlölet nem csökkent, csak a formája változott. Mi mással lehetett volna magyarázni, hogy a Padovai Egyetemen a diákok zsidó holttesteket loptak el boncolás céljából? A zsidó közösség még adót is fizetett, hogy megakadályozza ezt a barbárságot. De a szégyenletes őrület folytatódott. Az előítéletek minden zsidó orvossal szemben megmaradtak.