Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gustaf Af Geijerstam

AZ ASSZONY AZ ÚR

fordította
Miklós J

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-162-6 EPUB
ISBN 978-963-559-163-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

az elektronikus változat az 1919. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Alfred Sisley (1839 – 1899) Le Pont de Villeneuve-la-Garenne
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

A nagyvárosokban egész idegenül mennek el egymás mellett az emberek, csak az új ember érdeklődik mindenki iránt, akivel találkozik. Bennünket már csak azok érdekelnek, akiket ismerünk és ha vidékre kerülünk, mily nevetséges előttünk, hogy minden szembejövő egymásnak jónapot, vagy jóestét kíván. A szokás vagy talán a szükség már úgy hozta magával, hogy attól mindnyájan visszariadunk, hogy valaki máshoz közeledjünk. És azért bizonyos társadalmi formákat találtunk ki, melyek mellőzésével mindenféle közeledést tilt a társadalmunk. Azok közé, akiket nem a véletlen hoz össze, oly magas korlátokat emeltünk, hogy ezek a korlátok majdnem legyőzhetetlennek látszanak. És igy lehetséges, hogy a nagyvárosokban egyesek elhagyatottsága sokkal erősebb és érzékenyebb, mint a legelhagyatottabb magány.

Ilyen körülmények között megesik néha, hogy utunkban olyan idegent fedezünk fel, akinek lénye sejteti, hogy vele azoknak a keveseknek egyikével találkoztunk, aki mellett nem mennénk el idegenül, akit szívesen fogadnánk barátul, mert az ő barátsága nagyobb értéket kölcsönözne a mi életünknek, - ha sikerülne közülünk egynek is azokon a korlátokon keresztültörnie, melyeket senki sem állított fel, de mindenki tisztel.

Ez a láthatatlan fal ott áll köztünk és ha csak külső formasága van is, nem lehet átlépni rajta. Az ember fél egy ilyen kísérletnél, hogy azzal a hideg és idegen pillantással találkozik, amellyel az emberek oly igen értik, hogy egymástól távol tartsák magukat: abban az általános, elhallgatott harcban, melyet a nagyváros küzd meg a maga mesterséges körülményeivel.

Hányszor nem történt meg velem, amikor egy ember félhomályban, lopva, mint az árnyék elsurrant mellettem, hogy valami hirtelen vágyódás fogott el: hogy megragadjam, megtartsam. Villámszerűen cikázott át rajtam az érzés, amely azt mondta: íme itt a közeledben, anélkül, hogy elérhetnéd, itt él egy ember, aki ha nem is egészen úgy mint te, de épp azon a módon egymagában áll. Az ilyen találkozás, melyet véletlennek szoktak nevezni, hányszor ébresztette fel bennem azt a gyerekes reménységet, hogy a benyomás, amely rám hatott, mind a kettőnk közös érzése volt. Hogy az ismeretlen, aki mellettem elsietett, közeledni fog hozzám, hiszen én nem mertem hozzá közeledni!

Ezek a gondolatok tolulnak elém, ha egy estére emlékezem, amikor először tűnt fel az a férfi, akiről majd ezeket itt elbeszélem. Sok év múlt el azóta. Még nemrég, hogy Stockholmba érkeztem akkor és ez a város a maga viszonyaival egészen új volt előttem. Egymagamba léptem be egy kávéházba, leültem és a körülöttem zúgó életet szemléltem.

A nagy helyiségben, amely lassan megtelt emberekkel, a zsongásból fülhasogatássá nőtt lármát már észre sem vettem, de álmodozásomból az az érzés vert fel, hogy kell, hogy valaki a kávéházban már hosszabb idő óta figyeljen engem. Feltekintettem, de eleinte mit se láttam. Azzal a meggyőződéssel, hogy a képzelődésem áldozata vagyok, rágyújtottam a szivaromra és az újság után nyúltam. Legalább valamit olvassak, hogy a gondolataimat kipihentessem. Ekkor másodszor vett rajtam erőt az az érzés és amikor másodszor is feltekintettem, szemem egy idősebb férfira esett, aki épp úgy magában ült, mint én.

Élesen beállított profilja, finoman ívelt homloka, keskeny, jól ápolt keze volt, az a gondatlanság pedig, amellyel ennek a környezetnek közepette átengedte magát gondolatainak, arra a nyugodt közömbösségre hagyott következtetni, amellyel az idegen emberek ítélete iránt viseltetett. A száj - körülötte a művész ember humora és lágysága pihent - amikor lezárult, energikus vonást kapott és különös ellentétet adott annak a fáradtságnak, megtörtségnek, amely még rövid idő előtt egész alakjára ránehezedett.

Rövid szünet után felállt és elment. Ruganyosan és erőteljesen lépett, mint egy fiatal ember, ha lépése lassú is volt, ami bizonyos méltóság kifejezését juttatta érvényre. Fejét egyenesen hordta, kissé hátraszegetten. Amikor eltűnt a kijáró ajtaján, azzal a kívánságommal maradtam magamra, bárcsak újra visszahívhatnám.

Amikor hazafelé mentem, újra találkoztam vele. Kezét kabátja zsebében tartotta, lassan ment a járda hosszán, amely Humlegarden felé visz.

Odakint csillagfényes, hideg volt az idő. Amikor a sarkon befordultam, hogy hazatérjek, láttam őt, amint csendesen a járdán áll és feltekint a csillagos égre. Az ég kékesfehéren ragyogott a téli éjszakába.

II.

Néhány héttel később Bohrn bankdirektornál voltam egy kisebb souper-n, amelyen a házigazda a főváros néhány ismertebb íróját és művészét gyűjtötte maga köré. Ebben a körben láttam először viszont - az én kávéházi ismeretlenemet. Dr. Brenner Hugónak mutatták be és ugyanabban a pillanatban, amelyben nevét hallottam, már nagyon elcsodálkoztam rajta, miért nem ismertem fel akkor is azonnal?

Anélkül ugyanis, hogy személyesen ismertem volna, előbbi időben már nem egyszer láttam. Most már arra is visszaemlékeztem, hogy a nevét valami különös történettel kapcsolatosan szintén hallottam. Minden más, közelebbi adat eltűnt emlékezetemből. Azóta megfiatalodott? Vagy megöregedett? Vagy mindaz, amit átélt, megváltoztatta a külsejét?

Mindezt most nem tudtam eldönteni, de már tudtam, hogy munkásságát, amellyel az irodalmi világban nagy tiszteletet vívott ki magának, igen jól ismerem. Eleinte talán nagyobb tervei voltak magával és a jövőjével. Ezt igen jól meg lehetett figyelni azon, amit olykor-olykor irt. Hosszabb időközönként lehetett látni valamelyik folyóiratban vagy nagyobb újságban a jegyét és cikkei mindig azok közé tartoztak, melyekre az ember súlyt szokott helyezni. De a visszavonultság különös bélyegét viselték magukon, ami végül azt eredményezte, hogy az olvasó egész elfelejtett szerzőjükkel később is foglalkozni.

Az a társaság, amelyben most láttam, legnagyobbrészt intim barátokból, közelebbi ismerősökből állott. Megszokták már, hogy ebben a vendégszerető házban találkozzanak, ahol az uralkodó hang épp olyan szabad, mint kellemes volt és ahol mindnyájan azt a meleg, otthonos érzést érezték, hogy a gondolatuk, a törekvésük épp olyan nagy mértékben talál menedéket, mint a saját személyük. Az együttlétüknek is megvolt az az erős hangulata, amely úgy hatott, mint a zaj e csendre, a nyugtalanság a nyugalomra, a teljes bizalom arra az állandó éberségre, amelyhez annyira hozzászoktak mindazok, akik idegenekkel érintkeznek.

És mégis ebben a társaságban, a mely jó barátokból és azonfelül egyérzésű emberekből is állott, egyidejűleg bizonyos benső szakadást lehetett megfigyelni vagy inkább talán kiérezni - amit csak az a véletlen leplezett vagy elnyomott, hogy senki sem akarta az általános hangulatot megzavarni. A jelenlevők mind sokkal inkább a szépnek emberei voltak, semhogy a maguk együttlevését megzavarni akarták volna. De azért nem egy ironikus, hirtelen megváltoztatott hanghordozás mögé rejtett mosolyt, - nem egy vágó pillantást, amely csak oda talált, akit illetett, - nem egy eltitkolt gúnyolódást lehetett itt megfigyelni, amely az őszinte lelkesedés látszatát vette magára. Valami - talán az egymás ellen harcoló, ellentétes akaratok versengése - benne volt a levegőben, ahol mindenki csak a maga részét kereste. Ahol nagyon kevesen gondoltak arra, hogy bizalmatlankodó figyelmükkel kiérezzék azt az ellentétet, amely a pillanatnyi, békés hangulat mögött rejtőzött. Hiszen erre a hangulatra mindannyiuknak szüksége volt és ezért mindannyian teljes erejükből rajta voltak, hogy azt fönntartsák.

Az egész idő alatt megfigyelhettem, hogy Brenner Hugó azok közé a kevesek közé tartozott, akik értik mindezt. Hogy nem élt abban az illúzióban, mintha azoknak az embereknek bensejét, akit életüket ideális érdekek szolgálatába hajtották, mindig csak ezek az érdekek töltenék be. Elmerült a saját gondolataiba és mindazt, ami körülötte történt, nem méltatta semmiféle nagyobb figyelemre. De az arcán mintha folytonosan fellegek vonultak volna el.

Mintha a lelke nemcsak az arcának játékában tükröződött volna vissza, hanem minden idegéből felénk szólt volna, még az arcnak a bőréről is. Egy szó sem veszett el számára és e szavak mögött az igazi gondolatokat olvashatta. Megfigyeltem, hogy emellett ő a figyelmét még is megosztotta.

Ha véletlenül feltekintett, pillantása a ház urát, vagy úrnőjét kereste és nekem az volt a benyomásom, hogy e között a három ember között bizonyos bensőségnek kell lennie, amely sokkal mélyebb, mint amilyen a rendes barátságnál előfordul. Amikor az asztaltól mindnyájan felálltunk, kikérdeztem e felől egyik barátomat:

- Hát te nem tudod - felelte mosolyogva - Brenner naponkint bejáratos ide. Csak ha látogatások vannak, akkor szokott rendszerint távol maradni.

Nem jutottam tovább a kérdésemmel, mert a ház úrnője közeledett felénk. És a többiekkel együtt a társalgóba mentem. Amint mindnyájan leültünk, felfogtam egy pillantást, amelyet Brenner és Bohrn asszony váltottak. Hirtelen megkapott a gondolat, milyen bensőséges egyetértésnek kell kettejük között lennie - mondom megkapott ez a gondolat anélkül, hogy csak egy pillanatra is eszembe jutott volna vonatkozásba hozni azzal a hétköznapi történettel, mely egy szerelmes férfi és egy férjes asszony között annyiszor le szokott játszódni.

Véletlenül ugyanakkor pillantottam meg a ház gazdáját is. Mosolygott és tekintete a feleségén és barátján pihent, akik visszamosolyogtak rá, míg egymásnak közvetlen közelébe ültek. Ezt az egész némajátékot igen nehéz igy leírni. A társaságból senki sem vette észre. Rám azonban azt a benyomást tette, mintha szent helyen állnék - sejtettem, hogy hármuk között nagy és közös titoknak kell lennie, amely bajban, örömben összefűzi őket és amelyet éppen rajtuk hármukon kívül, akiknek köze volt hozzá, senkinek sem szabad megismernie.

Ez az érzésem annál különösebb volt, mert azok után, amit erről a házasságról hallottam, nagyon is könnyen megtudtam volna magyarázni az asszonynak esetleges bűnös szerelmét is.

A bankigazgató hűtlensége minden kétségen felül állott, nagyvilági összeköttetései kedvenc témája volt a pletykázó társaságoknak, amelyek a kávéházakban épp oly divatosak a férfiak, mint a rossz szokásukról annyira híres asszonyok között. A bankigazgatónak ezt a gyengéjét annyira ismerték már, hogy az nem egyszer megzavarta üzleti összeköttetéseit is. Csak egyet nem tudott senki megmagyarázni: ismerte-e Bohrnné is urának ezt a gyenge oldalát? Az első esetben, azt igy mondták a legjobb barátnői is, nagyon jól értett a kártyájához. Mert a világgal szemben olyan odaadással viseltetett az ura iránt, ami igen megható lett volna, ha igaznak lehetett volna tartani.

De mintha a levegő körülöttük sokkal tisztább volna, semhogy a ragálynak fertőző csiráit tenyészthetné.

Ez az érzésem azalatt a beszélgetés alatt támadt, amelyet a souper után kezdtünk. Annyira lekötött Brenner Hugó, akivel különben az egész estén át egy szót sem váltottam, hogy az egész beszélgetésről csak azt tudom, hogy a művészet dilettantizmusáról volt szó közöttük. Különben csak arra emlékszem, hogy élénken és bizonyos fanatizmussal beszéltek, hiszen a dilettantizmus volt a jelenlevők legádázabb ellensége. De ha nem is emlékszem már, mi mindent mondtak, annál élénkebben van meg az egész jelenet most is a szemem előtt.

Bronz állványokon két lámpa állott a vörös szmirnaszőnyeges nagy szoba egy-egy sarkában, alacsony bútorok, tompított színek, - a lámpák éles fényt vetettek az élénk a nekitüzelt arcokra, amelyek a mély karosszékek és kerevetek félhomályából világítottak, egymás felé hajoltak, mintha a többi arc vonásaiban rejtett ellenséget keresnének. A cigarettafüst könnyű fellegekben húzódott fel a csillárig, mellettem egész világosan láttam a háziasszony még mindig fiatalos arcát. A változó kifejezéseket azzal az érdeklődéssel követte, amely mindent őszintén szokott venni.

Senki sem láthatta rajta, hogy már elhagyta az ötvenedik évét. Nyúlánkan, magosan ült mellettem, arcának finom ráncait a lámpaernyő félhomálya mintha eltörülte volna, szeme fiatalosan ragyogott. Hullámos haját az ősz szálak sűrűn behálózták. Ebben a világitásban azonban nem vehettem ki a szürke szint. És először tűnt fel előttem, hogy az asszonynak egész lénye mennyire fiatal.

Magam akkor csak huszonhat éves voltam, ebben a korban pedig tudvalevően vajmi nehéz egy ötven éves asszonyt fiatalnak találnunk. Lényének varázsereje talán abból állott, hogy mindenkit értett, de ő maga kevesekkel szemben volt odaadó.

Mindez világossá lett előttem, amig közelében ültem és körülöttem a beszélgetés hullámai föl és alá zajlottak... S egyszerre láttam, hogy hirtelen nyugtalankodni kezd. Avagy inkább csak úgy éreztem magam körül, mint a villamosságot és ösztönszerűleg arra a helyre tekintettem, ahol Brenner Hugót kerestem. - A szoba másik végében ült, mégis, mintha az egész idő alatt közvetlen közelemben lett volna. Az egész estén szótlanul hallgatott, de ez a néma hallgatás sem nyomasztó, sem zavaró nem volt. Épp ellenkezően, - mintha abban telt volna öröme, hogy követheti a beszélgetést, minden szót megfoghat s kifejező arca pillanatról-pillanatra visszatükrözte a benyomást, melyet befogadott.

Ezekből a vonásokból nem a nyugodt, vagy a lemondó természet beszélt felém.

De nem is volt tisztán maga a rokonszenv, amit az arca visszatükrözött. Inkább bizonyos remegő feszültséget árult el, mintha ő maga nélkülözne valamit abból a benső, gyengéd, igaz tartalomból, amit éppen ebben a körben kívánt megtalálni, - mintha saját magával küzdene, beszéljen, vagy hallgasson-e?

Ezt Bohrnné is látta és minden pillanatban még nyugtalanabbá lett. Mintha a másiknak gondolatait bensőleg hallotta volna, mintha azok őt is feltüzelnék.

Ritkán láttam asszonyi szemben oly ragyogó, élénk és változó kifejezést és sohasem találtam úgy, hogy egy férfi annyira megérdemli ennek a fénynek a kigyulladását. Mert Brenner Hugó csendesen és magába nevetett, mint valami nagy, titkos öröm felett - és amint végre felpillantott és beszélgetni kezdett, a hangja remegett, bizonyára nem puszta idegességből, hanem abban a tudatban, hogy a jelenlevők között van egy asszony, aki ismeri a gondolatait, még mielőtt kimondta volna. De érzésének őszinteségétől az arca lágy vonást kapott és amikor beszélni kezdett, hangja érdesen szólt, mintha a harag kergette volna.

- Minden művésznek először is saját magától kellene megkívánnia, hogy testestül, lelkestül egységes, telivér ember legyen. Egy anyagból öntve. Aki ezt nem teszi, játszik a világgal, ez pedig halálos bűn tőle. Nincs igazam? Minden törekvésünk nem oda irányul-e, hogy a műremeket elválasszuk az alkotójától, ahelyett, hogy inkább azt tennénk, hogy minél inkább közelebb hozzuk hozzá. És még mindennek a tetejébe nem azt mondjuk-e: úgy ítélem meg ezt a munkát, a milyen, - nekem az emberhez semmi közöm? Káromlás ez én előttem. Az ember tökéletesedésének gondolatát mért hagyjuk egyedül a moralistákra, akik legnagyobbrészt kontárok és semmihez sem értenek? Mindig mintha a munkája mögött magát az embert érezném. Ha aztán ennek a benyomása kicsinyes s össze nem fér magával a munkával, akkor még egy remekmű is a megvetés érzését kelti bennem. Nem riadok vissza a szótól. És ezért megvetésemet - mindjárt, ha paradoxnak hangzik is, mindig félig kész, csak tapogatózó, hazug és nagyképű mű iránt, amely bámulatba ejti a világot, - abban az ítéletben foglalom össze, hogy ezeket a műremekeket csak az élet dilettánsai alkották meg. Az életnek ezek a műkedvelői azok, akik épp úgy a maguk és a mások életével mintha csak labdával játszanának. Ők azok, akik a rossz művészetet megteremtik, nevezzék bár világi, vagy akadémikus művészetnek a lélektelen, bizarr eltévelyedést, amely „l’art pour l’art” üres jelszava mögé bújt. Ők azok, akik az élet megbecsülésének és tiszteletének az érzését megölték, akik rendesen amellett lépkednek el, ami a legmélyebb mélységekben rejtőzik. Ezek a félemberek azok, akik az ilyen szavakat, hogy: forma, a dolog technikája, stílje, - oly könnyelműen a nyelvükön hordják, mintha nem is tudnák, hogy a legszebb ruha is egy elcsúfított testen vajmi csúnyán fest!

A szavakat csodálatos, majdnem elfogódott hallgatás követte, mintha eleinte senkinek sem lett volna hozzá kedve, hogy a beszéd tárgyát újra felvegye. Csak maga Bohrn Eliz válaszolt, nekem pedig az volt a benyomásom, hogy válaszolhatott is, különösen mert szíve jóságában nem is gyanította, mennyire találók ezek a szavak.

- Igazat adok, - mondotta - dr. Brennernek. Magam is mindig azt gondoltam, hogy a legnagyobb művészeket azok között kell keresnünk, akik soha egy sort nem írtak, akik soha ecsetet, vagy vésőt kezükbe sem vettek. Minden, amit a nemes, szép életről alkotunk remekmű. Mért ne legyen a legnagyobb a saját bensőnk tökéletesítése?

Lágy, de mégis telt hangon mondta ezt, mintha egyenest a szívét érintette volna. Brenner felnézett egy pillanatra és tekintete találkozott az asszonyéval. Megint láttam ezt a tiszta, boldog pillantást, amely úgy látszott, hogy többet ível át, mint amennyit egy egész élet elmondhat.

Ezután a társalgás sekélyebb mederbe tért.

De mikor távoztunk és az előszobából az utolsó vendégek is eltűntek, megfigyeltem, hogy a bankigazgató kezét Brenner vállára teszi, mintha még vissza akarná tartani.

Én búcsúztam utoljára. Azt reméltem, hogy Brennerrel beszélhetek. De mikor a szalon ajtaja bezárult mögöttem, épp azt láttam, mint tér vissza az üres szalonba a két házasfél együtt a fiatalos járású öregedő úrral, akinek olyan paradox nézetei vannak a művészetről.

III.

Az utána következő időben sokszor találkoztam Brenner Hugóval. Ha nagy is volt közöttünk a korkülönbség, mégis a barátság fűzött össze.

Ezt a barátságot mindjárt azzal vezettem be, hogy egy véletlen találkozásunknál elmondtam neki benyomásomat, melyet meg a kávéházban reám tett. Mosolygott szavamra és rögtön azzal állt elő, hogy ő is megfigyelt engem, míg a lapokat olvastam. De azt azon a bizonyos hangon mondta, amelyben megint elégséges volt a rokonszenv, hogy visszautasítónak ne lássék. Azóta sohasem találkoztunk anélkül, hogy legalább néhány szót ne váltsunk egymással. Lassankint a beszélgetésünk oly hosszúra nyúlt, hogy a végét mindig a házon kívül csaptuk hozzá. Végre is, mint régi ismerősök bántunk egymással.