Takács Zsuzsa

A maradás szégyene

Versek 2018–2025
– részlet –

© Takács Zsuzsa, 2025

Esküvői ebéd

Egyetlen mozdulat, és vége

Ne adj át a Kísértőnek,
de szabadíts meg a Gonosztól!

Már nem tudja pontosan, hogy huszonnyolcban

hol közlekedett a villamos. Egy percre megállt

a farkasordító hidegben a Margit vagy a Ferenc József

hídon. Latolgatta, hogy éveinek száma és a mínusz

tizenöt fok egybeesése véletlen-e vagy üzenet,

hogy vessen véget az életének. Nézte a befagyott

Dunát. Nem volt bérlete, gyalog járt az egész

iskolaévben, a nyári szünetben pedig árvaházba

adták, mikor a család az Adrián nyaralt.

A lépcsőt mosták, és a térdük csupa seb volt.

Egyetlen mozdulat, és vége! – hallotta a hangot,

de éles volt a korlát, amelybe belekapaszkodott,

átvágta cérnakesztyűjét, és vérzett a tenyere,

mintha egy szöggel ütötték volna át.

Arcára tapasztva tenyerét elindult haza,

a Horthy Miklós úti bérpalotába, ahol árva

rokonlányként a cselédekkel lakott a szuterénban.

De hiszen nem is vele történik mindez!

Akkor még meg sem született! Diáklány anyja

szorítja a korlátot magához a metsző hidegben.

Emlékszik mégis világosan az oszlopok között

vacogó véres jégcsapokra, a felkiáltójelben

végződő, mellének szögezett vasra: Menekülj!

Szegényszag

A minden neszre elfutni kész árnyék, gyér haj,

legörbedő száj, tágra nyílt szemek. Ő az osztály

páriája: Elvira. A családjukban a hatodik lány,

akit minden nővére magáz, mert lánynak született.

Nyolcévesek vagyunk, bentlakó növendékek.

A két óra közötti szünetben be-bejönnek

a testvérei hozzá, fülelünk: magázzák

valóban, vagy csak kitalálta? Magázzák.

A kézfejem kék-lila, ha fűtött helyre lépek,

vörösen lángol, mintha megégettem volna.

’44 telén a pincében megfagyott, nem nagyon,

csak épphogy, mielőtt véget ért volna a háború.

A részvét hirtelen rohama. Neki adom a fiókos

tolltartómat. Alig hisz a szemének – nekem?

– kérdezi, és magára mutat –, aki minden nyári

holmit magára vesz télen, mert fázik?

Szaga van, nem érzed? – kérdezik a többiek –,

minden fehér piszkosszürke rajta. Rémülten

kapom hátra a kezemet, ne lássák,

vörösen lángol, mintha megégettem volna.

Lehet-e egyszerre látszani, és nem?

Kisurranok a nyitva felejtett kapun,

el is tévedek. Sírok, hogy megtaláljanak.

Egy fiatal apáca kézen fog, és visszavisz.

Engem szeretnek, látnak és hallanak.

Kisurran ő is – őt többé nem találják meg.

Ötvenöt éve nincs nyoma. Rémülten

kapom hátra a kezemet, ne lássák.

Valaki alszik a kapualjban. Gyerek, vagy öreg?

Reggelre hűlt helye. Nem marad más utána,

csak ez a dögletes szag. Ő volna Elvira?

Elszökött. Elveszett. Nincs nyoma.

Egy baleset leírása

Kezében a nyitott esernyővel, a vállán hátizsákkal,

a fürdőruhával, papuccsal és törölközővel megindul

a villamosmegálló felé. Hamisan csillog az aszfalt.

A járdaszegély és az úttest kontúrja összemosódik.

Emlékszik rá, hogy odafelé látta már a kátyút,

gondosan ki is kerülte, a visszaúton megáll mégis,

mint akit hívnak, és arccal belezuhan.

A szakadék vonzása, állapítja meg, szinte fölnevet.

Homloka az aszfaltszegélynek ütődik, és elveszti

az eszméletét. Amikor magához tér, egy középkorú

férfi siet a szemközti járdán, elfordítja a fejét.

Kezében a váltig nyitott esernyővel föláll.

Nyár van, ősz, tél, akár tavasz. Fölhasadt

szemöldökéből és felső ajkából csorog a vér.

Zsebéből óvatosan kivesz egy zsebkendőt, próbálja

fölitatni. Megindul a Végítélet sugárút felé.

Már ott tántorog az utca, amelyen át kell

vágnia, hogy villamosra szálljon.

Mielőtt elesne újra, a párából előlép az öccse,

és átöleli. Hogyhogy erre jársz?

Döbbenten néz vissza: Tíz éve itt lakunk, – és

elakad: de hiszen az arcod csupa vér! Állnak

az éles megvilágításban, mint egy színpadon.

Tapsvihart hall, vagy az autók kereke csattog?

Az eső újra megered. Az órák peregnek.

Hanyas évet írunk?, kérdezi a mentős.

Fogalma sincs róla, hogy mit kéne válaszolnia.

Mondd meg te, kéri az öccsét, de ő komoran

maga elé mered. Ezerkilencszáznyolcvankilencet? –

próbálkozik, hogy lássák, igyekszik.

A sofőr a János-kórház felé kanyarodik.

Megfigyelésre felveszik a sürgősségi sebészetre.

A folyosót betölti a betegek horkolása.

A tuttiból kihallatszik egy férfi üvöltése:

Itt mindenki alszik! Ébresztő, emberek!

Hangjára női sikoltozás felel:

Hagyják már abba, Jézusom!

Zuhanás és rohanó lépések zaja.

A színen végigbotorkál egy hajléktalan.

Megbámulja, motyog, helytelenít valamit.

Tartalom

Esküvői ebéd

Esküvői ebéd

A máskor annyira elbizakodott terek

Vállfák éjszakája

A maradás szégyene

Egyetlen mozdulat, és vége

Szegényszag

Egy baleset leírása

A szerző álma

Emlékszel rám?

Utolsó beszélgetés

Abelard és Héloïse

Szerelem

A vigasztalan folyosón

Rab-arc

Hárítás

Abelard és Héloïse

Megbánás

Kaddis

A tér és az idő

A második nap

Az elmaradt ajánlás

A rímek és rimák

Búcsú

Mi történik itt?

Felolvasás

Holdsütött arcok

Halottak látogatása

Áldott legyen Anna

Nyári kertekben üldögélni

Közlemény

Hajó hozta volna őket?

Rabosítottak

Milyen kutya vonyít?

Mi történik itt?

Viselni egy tekintet súlyát

Állomásépület lehetett

Velünk, innen, el

Egykori kínai

Megy minden, mint a karikacsapás

A merénylő monológja

Hódolat Dosztojevszkijnek

A diktátor édes gondjai

A régi díszletek

Játékos

Az első parancsszóra

A távozó

A mobil panasza lemerülés előtt

Mérleg

Ez már a tegnap újra

Gyér fű, tüskés ág-bogok

Velünk, innen, el

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 482 7

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL