A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók, ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is. A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Roderik Six: Vloed
Uitgeverij Prometheus, Amsterdam, 2019

Copyright © 2012, 2015, 2019 by Roderik Six
Originally published in 2012 by Uitgeverij De Arbeiderspers, Amsterdam
Originally published in 2019 by Uitgeverij Prometheus, Amsterdam

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Bérczes Tibor

Hungarian translation © 2023 Bérczes Tibor
Utószó © 2023 Szöllősi Mátyás
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

ISBN 978 963 620 178 4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Sorozatszerkesztő Karádi Éva
Felelős szerkesztő Nemes Krisztián
A szöveget gondozta Török Mária
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Learn to swim

James Maynard Keenan

Egy ideje már semmi sincs az utcákon. A vizet leszámítva.

Szinte minden ház be van zárva, az ablakokat pedig szakszerűen bedeszkázták.

Ahol nyitva van a bejárati ajtó, ott sincs senki otthon.

I.

Ninával csuromvizes nyugágyakon ülünk. Szívjuk az Ultrát, a Torres tetején, négy emelet magasan, és nézzük a hegytetőről a völgyet, ahol egykor a városmag volt. Szitál az eső. Persze. Állandóan esik. Csak a módja változik, ahogy esik ránk a víz az égből. Ma épp szitál. Holnap meg majd csendben csöpörög. Ki tudja. Az alattunk fekvő központból a gótikus templomtornyok és a csúcsos végű háztetők bizarr szigetekként merednek ki a csillogó víztükörből. Az elején – mennyi ideje is már annak? – még látszott a tekintélyes banképület teteje, az egyetlen olyan modern építmény, amelyet a heves tiltakozások ellenére engedélyeztek a történelmi központban. Annak idején tüntettek, cikkeket írtak ellene, és megvesztegetésekről szóltak a híresztelések… szóval, ment a szokásos kínlódás. Teljesen eredménytelenül. Egy iskolaéven át a piactér sárban úszó csatatérré változott, ahol buldózerek, daruk és betonkeverők vívtak elkeseredett küzdelmet az idővel. Aztán egy szép tavaszi napon készen állt a mű. Jött a polgármester, hogy a vigyorgó uzsorások gyűrűjében átvágja a nemzeti színű szalagot. Én nem mentem ki a térre. A helyi tévében élőben közvetítették az avatóünnepséget. Milyen röhejesen néztek ki azokban citromsárga munkavédelmi sisakokban.

És akkor eleredt az eső.

Csak úgy repkedtek a helikopterek, hogy felszedegessék a tetőről az öltönyös és kosztümös bankár urakat és hölgyeket. Szívszaggatóan hétköznapi volt az a rémület, amellyel az ide-oda pörgő kötéllétrákat markolták, az arcukról sugárzó megkönnyebbülés, amikor végre felértek a gépre.

Aztán egy nap eltűnt a banképület teteje is. Összeroppant a víztömeg nyomása alatt. Szép sorban feljöttünk a tetőre, hogy megnézzük a város látképén keletkezett űrt. Már semmi sem látszott belőle.

Nina meg nem szólalna, és én is csak hallgatok. Szívjuk az Ultrát, és egyszer én, aztán meg ő emeli a szeméhez a távcsövet.

Egy halom ruha fennakadt a szélkakason, azon az aranyozott állaton, amelyet tavaly iszonyú felhajtással helyeztek el a székesegyház tornyának tetején. Akkor ott voltunk mi is mindannyian. Odahozattak egy kifejezetten tornyokra szakosodott darut, és megvárták, hogy szélcsend legyen. A téren mindenki szájtátva bámult felfelé. Odafenn a niche-ek és a vízköpők között szárnyatlan rovarokként lebegtek a levegőben az alpesi technikával dolgozó emberek. Mindenki azt remélte, hogy valamelyik csak lezuhan egyszer. De hiába. Az aranyozott kakast szépen a helyére illesztették, mire a téren sóhaj és lagymatag taps hallatszott. Kifejezetten erre az alkalomra főzött kakasos sört ittunk, és Ultrát szívtunk. Néha valaki felfelé mutatott, és olyankor egy pillanatra elvakított bennünket a nap.

A ruhahalom makacsul az aranyozott kakasra tapadt. Valószínűleg beleakadt a szélkakas kovácsoltvas hajlataiba.

Csikorogva nyílik a vészkijárat ajtaja: Joke és Michael.

Én ezt a vészkijáratot soha nem értettem. A Torresben mindenfelé zöld nyilacskák mutogatnak felfelé, a fehér piktogramfigura pedig sietve rohan fel a lépcsőn. Vajon melyik építésznek jut ilyesmi eszébe? Egy diákszállón a katasztrófa eleve csak tűzvész lehet? Mindenki Ultrát szív, senki sem tartja karban a krumplisütőt, a gyertya pedig kötelező hangulattartozék. De ki az az őrült, aki egy tűzvészben felfelé menekül? Mintha lenne ott egy kijárat, egy csodaszerű menekülési útvonal, egy mennybe vezető lajtorja.

Noha minden logikának ellentmond, az építészeknek igazuk lett. Az általuk kitalált ötlet – a hegy tetején álló négyemeletes, rondábbnál is rondább és lehangoló diákszálló – jelen körülmények között kiérdemelné a legelőrelátóbb tervnek járó díjat. Most biztosan ujjonganak a víz által elöntött irodáikban, az örvényben vergődő dizájnbútoraik között.

Joke átázott melltartójára irányítom a távcsövet. Mellbimbói felnagyítva feszítik a vizes szövetet. Görcsbe rándul az altestem. A farkam durván a kemény farmernak feszül.

Michael odaáll mellém a napernyő alá. Csak rövidnadrág és műanyag szandál van rajta. Odaadom neki a távcsövet, és az aranyozott kakas felé mutatok.

Joke megkérdezi, van-e még Ultra. Teszek egy laza mozdulatot a kék hűtődoboz felé. Még bőven van. Amúgy meg majd keresünk még. Könnyű utántölteni. Joke felnyitja a hűtődoboz fedelét, és idenyújt egy sört.

Úgy nyitom fel, hogy oda se nézek, és várom Michael reakcióját. Elbűvölten bámulja a torony csúcsát. Távcső nélkül csak egy elveszett, elsodródott strandlabdára emlékeztető, csillogó, sárga pötty a vízvonal felett. Ninára nézek. Vékony szálú haját félig eltakarja a baseballsapka, amelynek sildje kissé már lifeg. A szája sarkából egy Ultra-csonk kandikál ki.

– Egy hulla volna? – Michael a csupasz felsőteste elé tartja a távcsövet, és szeme az aranyozott szélkakasra tapad.

– Hamarosan kiderül. – Nina válaszolt. Egy arcizma sem rezdül. Csak az Ultra-csonk izzik fel narancssárgán, a szájából pedig vékony füstcsík emelkedik a magasba.

Joke keresztbe vetett lábbal ül a hűtőládán, és úgy szívja a már korábban sodort Ultrát. Nem tudom, kell-e nekem még egy. Majd széthasad a fejem; már érzem, ahogy reped. Kell az nekem, hogy széthasadjon? Kortyolok egyet a sörből. Aztán még egyet.

– Ott jönnek a madarak – szólal meg ismét Nina.

Felnézek Michaelre, tekintetem végigsiklik a karcsú felsőtestén kirajzolódó izmokon, a mellbimbója körüli szőrpamacsokon, a hónalja kusza szőrzetén. Sápadt testén vastag izzadságcseppek gördülnek le.

Tudom, mit lát. Mégis megbököm a fenekét. Pillantásra sem méltat, csak átadja a távcsövet. Lefújok egy lencsére tapadt szempillát, és megkeresem az aranyozott kakast. A ruhacsomón most három fekete madár üldögél. Kitárt szárnyakkal csipegetik a rongyokat. Más madarak a kakason ülve várnak a sorukra. A legjobb helyért állandó a tülekedés. Sajnos, nem hallani, hogyan rikoltoznak egymásra.

A hullán – mert hogy az – a három madár kukacokat csipeget. Amikor az első jóllakott, felröppen, és áttelepszik az aranyozott fogazatra, hogy megeméssze az ételt. Aztán ismét kavarogni kezdenek a tollak és a csattogó csőrök, amíg ki nem alakul az új sorrend. Az első madárra állítom a távcsövet. Szürke karmaival az aranyozott fogazaton keres magának kapaszkodót. Fekete varjúszeme úgy csillog, mint egy kifényesített golyó. Egy pillanatra olyan érzésem van, mintha engem nézne.

Nem szólalt meg senki, a csoportban mégis mozgolódás támad. Spontánul mindenki nekiáll rendet rakni. Michael lerázza az esőcseppeket a napernyőről, én összehajtogatom a nyugágyakat, Joke pedig összeszedegeti a hűtőláda körüli üres sörösdobozokat. Csak Nina áll tétlenül a tető szélén, és szívja az Ultrát. Nyilván a hasadás határán áll.

Odabenn szárítás céljából kiteregetünk mindent a folyosón. Nem mintha sokat számítana, hisz holnap megint elázik minden. Bár ezt tudjuk az eszünkkel, mégis ragaszkodunk ehhez a berögzült hagyományhoz.

Megfogom Nina könyökét, és lemegyünk a másodikra. Ott rendeztük be a táborunkat. A lakótömb többi részében már senki sem lakik. Azt feltételezzük, hogy a túloldalon még elbarikádozta magát néhány külföldi diák – egzotikus ételek illata csapja meg az orrunkat –, de nem veszkődünk azzal, hogy megkeressük őket. Lehet, hogy ez az egész csak képzelgés. Az utóbbi időben mindenféle szagokat hord fel a szél. Némelyik igen furcsa.

A konyhában segítek Michaelnek, és bekötünk egy új gázpalackot. Áram már régóta nincs. Ivóvizet simán a levegőből szerzünk, de azt csak főzésre használjuk. Az elején még ittunk tisztított esővizet. Michael rácsatlakoztatott egy homok és apró kavicsok alkotta szűrővel ellátott csőrendszert a felső emeleti párkányra szerelt esővíztartályra. A konstrukció legvégén egyfajta pipettából kristálytiszta víz csöpög egy régimódi üvegbe. Úgy bámultuk ezt az egészet, mintha valamilyen alkimista eljárást figyelnénk. A víznek egyáltalán nem volt íze, de úgy ittuk, mint valami isteni nedűt.

Azóta már egyáltalán nem úgy tekintünk az esőre, mint mennyei áldásra. Ha még iszunk vizet, akkor azt üvegből tesszük.

Takaréklángon felteszünk egy nagy üst vizet, majd kimegyünk a folyosóra, hogy begyújtsunk a magunk készítette kályhába. Az egyik elhagyatott szobában találtunk egy lefestett olajoshordót. Fémszalaggal leszerelt lefolyócsövekből eszkábáltunk hozzá kéményt, amelyet aztán kivezettünk a szabadba. Ehhez először ki kellett emeljük az egyik bukóablakot. Michael meglepően ügyes az efféle dolgokban. Azt gyanítom, hogy cserkészkedett, de nem kérdezek rá. A múltról nem beszélünk.

A hordó mellé felhasogatott gerendákat halmoztunk fel. Egy diákszállón mindig van elég fa. Szekrényajtókkal, ágyrácsokkal, konyhai székekkel tápláljuk a tüzet. Hogy felszítsuk, néha ráhajítunk egy közgazdaságtani vagy jogi jegyzetet. Vagy az olajoshordó mellett talált dobverőket.

A hordó köré pokrócokat feszítettünk ki, hogy óvjuk a huzattól, és hogy a meleget, amennyire csak lehet, a konyha és a szobáink felé tereljük. Ez igen jól sikerült, a füst is elviselhető. Soha nincs igazán hideg amúgy odakinn sem. Bár esik, a levegő olyan meleg, mint a trópusokon. Amikor a hordóban ismét fellobban a láng, rablóhadjáratra indulunk a felsőbb emeleti folyosókon és konyhákban. Nina és Joke lenn maradnak, és Ultrát szívnak.

Egy rozzant bevásárlókocsival – ez annak idején a helyi szupermarketből került eltulajdonításra, hogy fel tudjuk hordani a sörösrekeszeket a hegyre – végigzörgünk az elhagyatott folyosókon. Idejétmúlt illemtudásból minden ajtón kopogtatunk, mielőtt belépünk, aztán egyenként átkutatjuk a szobákat. Így nincs lelkifurdalásunk, amikor munkához látunk.

Hihetetlen, mi mindent képesek összeharácsolni a diákok. Csak a használható dolgokat szedjük össze, különben elvesznénk a sok kacatban. Megpakoljuk a kocsit friss ágyneműkkel, sörrel, konzervekkel, öngyújtókkal, vitamintablettákkal, légmentesen csomagolt tésztával, dohánnyal és édességgel. Az alsónadrágok alá rejtve pornólapokat, műpéniszeket és Ultrát találunk. Néha néhány zacskóval, de többnyire teli cipősdobozokkal.

Ninának viszek egy új baseballsapkát. Az egyik szobában a fogason, baseballjátékosok poszterei felett lógott. A dedikált ütő is felkerül a kocsira, majd mindjárt rárakjuk a tűzre. Michael egy hatalmas, rózsaszín plüssmackót visz Jokénak, meg elemeket.

A dohányzóasztalon egy laptop zümmög: Nina és Joke megpróbálnak megnézni egy filmet. A képernyőn egy gyászmenet sebességével vonszolódnak a képek, a hang pedig olyan szakadozott, mintha a színészek csontrészegek volnának, és akadozna a nyelvük. Az akku hamarosan megadja magát. Nina is.

Tésztát eszünk és hideg raviolit egy családi konzervdobozból. A vitamintablettákat kötelességtudóan vízben oldjuk. Aztán bort és sört iszunk, meg Ultrát szívunk.

Odakinn olyan sötét van, hogy az ember fél fényt csinálni. Az emberi szem a gyertyafényt egy kilométerig képes észlelni, pedig az ember nem tartozik a jó látóképességgel megáldott élőlények közé.

Társasozunk, és hallgatjuk az esőt.

Nina közben meghasadt. Két dobás között belesüpped a fotelbe, de amikor a kezébe nyomjuk a dobókockát, feltámad, és úgy játszik, mint akinek az élete függ tőle. Uralni akarja a játékot, és kíméletlenül meghódítani a világot. Szemmel láthatóan egyre nagyobb a hatalma. Senki sem meri támadni, amitől csak még erősebbnek érzi magát. Miközben a világ maradékán osztozkodunk, és apró szigetekért harcolunk, a világ ura a fotelbe süppedve szunyókál.

Örült az új sapkának, de továbbra is a régit hordja.

– Olyan jól idomult a koponyámhoz.

Kaptam egy kézcsókot, mire elnyomtam magamban a késztetést, hogy átrendezzem a csontozatát.

Odakinn sötét van, és a fény láthatóvá tesz bennünket.

Éjjel Ninánál alszom. Néha felébred, és olyankor elkezd beszélgetni. Olyan gátlástalanul, kerek, tökéletesen illeszkedő mondatokban, mint egy megszállott, csak épp nincs benne semmi hisztérikus, se füle, se farka, végtelen szófolyam.

– A kék hernyók majd idejönnek, hogy fontolóra vegyék a kanárikat, közvetlen ősz után. Fontos, hogy kábeleket fonjunk, különben elveszítjük a fejünket. Sabrina, a boszorkány, a rém, Németalföld angyala – ettől majd nagyon megélénkül a forgalom, megszűnnek a dugók, elrepednek a vezetékek. Amíg fizetjük az adót, semmi gond a nyulakkal. Ne ma, apa, fáj a fejem! Nem illik a kutyát szögesdrót láncon tartani. A tévében esik, reklám. Ügyesnek kell maradjunk. A kanári kék, nem sárga, kék.

És így tovább. Félórán át egyfolytában. Aztán egyszer csak álomba zuhan, ugyanolyan hirtelen, mint ahogyan felébredt. Miközben jóízűen horkol, nyugtalanul hánykolódom a lepedőn és a lelkemben. Ettől meg lehet őrülni. Tudom, hogy Nina meghasadt, hogy ennek nincs különösebb jelentősége, hogy holnapra elmúlik. Mégis iszonyúan aggaszt.

Egy pillanatra úgy érzem magam, mint aki egy viharban hánykolódó hajó gyomrában ül. Ekkor felébredek, és észreveszem, hogy valami markolja a vállamat.

– Ébredj!

Levegő után kapkodom, az orromban érzem alvásunk tompa ködét. A félhomályban felismerem Michaelt. Bokszeralsóban áll az ágyunk mellett.

– Gyerünk! Ébredj! Baj van!

A hangja nyugodt, de parancsoló. A torkomban dobog a szívem. A fejemhez nyúlok; majd szétrobban a fejem, annyira fáj. Megfogható, hol van a szürke, pulzáló kín az agyamban, legszívesebben belecsípnék az ujjammal. Nem szabad tudomást venni róla, akkor majd fokozatosan elmúlik. Akkor talán majd feloszlik.

– Kelj fel! Csináltam kávét. Nincs sok időnk.

Kávé. Komoly dolog. A kávé igazi luxus, ritkaságnak számító termék, amelyet csak különleges alkalmakkor veszünk elő. És szükséghelyzetekben.

– Öltözz fel! Ne csizmát, szandált húzz!

Kikászálódom az ágyból, Ninával nem is foglalkozom, úgysem ébred fel. Ultra-alvás.

A folyosón Michael egy csésze meleg kávét nyom a kezembe. Igyekszem kerülni a hirtelen mozdulatokat, a kín fenyegetőzik, majd visszavonul, a forró italtól összezsugorodik.

– Tessék, idd meg! Felmelegszel tőle.

Igazi whisky. Égni fog tőle a gyomrom. Kicsit később szinte lángol az agykérgem. Nekitámaszkodom az ajtófélfának, érzem, ahogy vergődik a kín. A szemeim szép lassan kinyílnak.

Michael bemegy a szobájába, és foszforos fáklyákkal tér vissza. Ezeket egy tűzvörös műanyag bőröndben fedeztük fel egy olyan szobában, ahol evezők lógtak a falon, a plafont pedig álcaháló takarta. Közvetlenül a város mellett, az elektromos központ működtetéséhez szükséges duzzasztógát mögött volt egy vízisportokra kialakított terület. Sok diák volt valamelyik klub tagja. A Torres tele volt vízisízőkkel, szörfösökkel, jetskis úri gyerekekkel, de voltak búvárok és vízilabda- rajongók is.

A bőröndben találtunk egy jól felszerelt mentődobozt és mentőmellényeket is, amelyeket úgy lehet felfújni, hogy meghúzol egy zsinórt. Joke szerette volna viccből kipróbálni őket, de Michael határozottan közbelépett. „Nem” – mindössze ennyit mondott, és ezzel el is volt intézve a dolog. Mindenki kissé megszeppenve nézte a bőröndöt és a mellényt, és fájdalmasan komor hangulat telepedett ránk, amit csak nagy nehezen tudtunk nevetéssel elűzni.

Anélkül, hogy szólna egy szót is, Michael felkap egy hátizsákot, és elindul a folyosón. Még kortyolok egyet a kávémból, megégetem a nyelvemet, majd loholok utána. Amikor kinyitja a lépcsőfordulóra nyíló ajtót, én is meglátom, hogy mindent ellepett a víz. Ömlik le a lépcsőkön, és a szélén csöpög le az előtérbe. Csőtörés.

Óvatosan elindulunk felfelé. Emeletről emeletre egyre súlyosabb a helyzet. A vészkijárathoz érünk. A rés alatt ömlik be a víz. A hátizsákból Michael elővesz egy hosszú, narancsszínű kötelet, amellyel hintákat szoktak felerősíteni. Szakavatottan a derekamra köti, néhányszor körültekeri a lépcsőkorlát rúdjain, majd magát is bebiztosítja. A felesleges hurkokat a csupasz vállára akasztja. Nincs rajta trikó, a kötél vágni fogja a testét, ahogy korábban az én tenyeremet is.

Michael rám néz. Nem tudok mit mondani. Lenyomja a kilincset, és benyomja az ajtót. Nem könnyen enged. Át kell törnie magát az újabb nyílás nyomán betóduló vízen. Kiverekedjük magunkat. Koromsötét van.

Szakad az eső. A zuhogó cseppek pokoli lármát csapnak, és csapkodják a testünket. A tető felett süvít a szél. Michael üvölt valamit, amit nem értek. Pedig csak egy karnyújtásnyira áll tőlem. Hideg víz hömpölyög a bokám körül. Kapkodom a levegőt.

Michael meggyújtja az egyik foszforos fáklyát. Olyasféle vakító fény támad, mint amikor forrasztanak, nem lehet belenézni. A vészkijárat ajtaja és a fal közé szorítja a fáklyát, hogy az résnyire nyitva maradjon. Még fél perce sem vagyok kinn, máris csuromvizes vagyok, a hajam a fejbőrömre tapad. Michael megfogja a karomat, közelebb húz, és a fülembe ordítja:

– Megkeressük a lefolyókat! Biztosan eldugultak. Vigyázz a szélén! Te az egyik, én a másik oldalon! Légy óvatos!

Kezembe nyom egy fáklyát. Fogalmam sincs, mit kell vele csinálni. Michael megfordul, és eltűnik a fáklya által megvilágított fehér fal mögött a sötétben. A medencémet érő rövid rántásokból érzem, ahogy enged a kötélen.

A fekete vízen visszatükröződő sercegő fénynél látszik, hogy a tetőteraszból medence lett. Apránként elaraszolok az ajtótól. A víz hidegen örvénylik a bokám körül, továbbáramlik mögöttem, és mohón keresi a rést. Ezt már alig lehet esőnek nevezni, kopogva zuhog, mintha tűvel szurkálnák a szemem, és közben veri a vádlimat.

A lefolyónyílások oldalt vannak. Eredetileg annak rendje és módja szerint megmagasították a kátrányt középen, hogy a víz a kialakított csatornákba folyjon, de az évek során itt is, ott is megsüllyedt az anyag. A múlt nyáron az egyre laposabb felület arra ösztönzött bennünket, hogy minigolfozzunk a tetőn. Valaki szerzett ütőket és egy vödörnyi golyót, hogy aztán krokettsütőkből és üres konzerves dobozokból pályát alakítsunk ki magunknak. A diákok rendkívül leleményesek, ha ki kell találni valamilyen haszontalan időtöltést. Senki sem tartotta magát a szabályokhoz. Néhány játék után lehorzsolt térd, monokli a szem alatt és egy elgörbült bot lett a következmény. A folytatásban aztán a lefolyónyílás lett a labdák célpontja, és hallgattuk, hogyan csattognak végig a rendszeren. Néhány bunkó egy kátránybunkerből lövöldözte lefelé a golyókat. Amilyen messzire csak tudta. Volt is nagy üvöltözés és rikoltozás. Egészen addig, amíg meg nem szólalt az utcán az egyik autó riasztója, majd vinnyogni kezdett egy sziréna az épület irányába. Erre mindenki kereket oldott. Senki sem tudott semmiről. Mindenki hallgatott. Aztán kiderült, hogy vakriasztás volt; soha senki nem keresett bennünket.

Hátranézek, és látom a szanaszét hasadó csillagot. A fáklyáról szikrák repkednek a hömpölygő vízbe. Nyilván tartozik hozzájuk egy sistergő hang is, de azt nem hallom. A szél és az eső majd letépik a fülem.

Előttem csak sötétség és víz. Merészen teszek néhány lépést előre. A víz jéghideg, és olyan sűrűnek érzem, mintha egy kád ficánkoló lazacon kellene átgázolnom. Bizseregnek és összezsugorodnak a lábujjaim.

Már nem elég a mögöttem lévő fény. Meggémberedett ujjakkal tapogatom ki a fáklyát, megpróbálom kitalálni, mi az, ami felül és alul van, és hogyan tehetném azt ismét hasznavehetővé. Mintha gumiból lennének az ujjaim. Az eső végigfolyik az államon, be a nyakamba és a mellembe, átbújik a sortom gumija alatt, lefagy tőle a lágyékom, és összetöpörödik a farkam. Legszívesebben sírva fakadnék, összeesnék, és azt szeretném, ha bevinnének, megszárítanának, és napokig alhatnék, Ultrát szívhatnék, és egy sivatagban ébrednék fel. De össze kell szorítanom a fogam.

A bal mutatóujjam belekapaszkodik egy hurokba, a jobb kezemmel markolom a fáklyát. Hirtelen kitárom a karom, de bennem van az is, hogy esetleg le kell majd ejtenem ezt a vackot. Szúró érzés hasít az ujjhegyembe. Nem merek odanézni, csak tartom kitárva a karjaimat. Reszelő hang hallatszik, megremeg a kezem. A fejemben egy kígyó, amely hirtelen felriad álmából. Kinyitom a szemem, és látom, ahogy a tűz mohón oxigént keres. Üvölt és zümmög. Csak úgy repkednek a szikrák, nyilván megpörkölik az alkaromat, de nem érzem, a karom csak egy vállamból kiálló nedves fémrúd. Az éles fény égeti a retinámat. Amikor elfordítom a fejem, bennem maradnak a sokkolóan fehér, a koponyámon stroboszkóp módjára átvillanó golyók. Aztán lomhán kihunynak a gömbvillámok, és ismét látom a tetőről lezúduló vad vizet. Most minden gyorsabban történik, mintha a fáklya fogódzót kínálna. Ömlik a víz a tető széléről, bele a mélybe. Leguggolok, hogy könnyebben el tudjak jutni a lefolyónyílásokhoz, és ne érezzem a magasságot. Víz nyalogatja a térdhajlataimat. Kacsaként tipegek végig a szegélyen, és közben tapogatom a földet. Furcsa tapintású a kátránnyal bevont felület, csupasz, mint egy alvó krokodil.

Az első lyukból kikotrok néhány falevelet és egy elrepedt műanyag poharat. Már szippantja is a vizet, és ha engedném, vinné a kezemet is. Mindenütt van valami kosz, sár és szálas, mocskos pép, az évek során lerakódott szutyok. A lyuk újra meg újra öblöget egyet, majd szomjasan beszippantja a vizet.

A sarokban, ahol nagyobbak a lyukak, a kezem beleütközik valami szőrösbe, ami tapintásra leginkább vizes törölközőre emlékeztet. Nem sikerül azonnal fogást találnom rajta. Az ujjaim mélyebbre fúrnak a szélei mentén. Egy szög végighorzsolja a kezem, de nem törődöm a hasító fájdalommal. A lyuk mélyén megmarkolok valamit, ami egy botra vagy egy vastag kábelre hasonlít. Egy rántással kiemelek egy masszív valamit. A sípcsontom mellett a víz abban a pillanatban megtalálja a lefelé vezető utat. Érezhetően csökken a vízszint. A fáklyához emelem a hideg rongyot, és valami fehér villan az éjszakában. Aztán valami rózsaszín. Fogak és nyelv, egy undorító szőrcsomóból merednek ki. Egy macska. Egy fertelmes, döglött, vízbe fúlt macska. Úgy kényszerítem magam, hogy ne engedjem el, ne ejtsem el, mert akkor megint eldugul a lefolyó. Remegő lábakkal és görcsbe rándult vádlikkal felegyenesedem, miközben a karjaimat kitárva tartom, hogy a fáklya és a zsákmány minél távolabb legyenek egymástól, és keresem a vészkijárat ajtajánál lévő fényt. A kötél lomhán a földre hull.

Saját kitárt karjaim által megfeszítve, merev lábakkal az esőn át a tető közepére bukdácsolok, a vészkijárathoz. Nem látni fényt. A fáklya bizonyára leégett.

Mintha kissé csendesedne az eső, és tovább csökken a vízszint, már amennyire ezt fagyos lábaimmal meg tudom állapítani. Már nem érdekel. Belefáradtam. Lehet, hogy majd egy kis idő múlva visszamegyek. Egy kis idő múlva ki akarom pucolni a többi lyukat is. Egy kis idő múlva. De először valami melegre vágyom. Szeretnék kicsit megszabadulni a törzsemet szorító, rozsdás rudakhoz kapcsolódó zsibbadástól.

Végigvizslatom a tetőt, Michael fényét keresem. Sötétség vesz körül. Bizonyára kihunyt az ő csillaga is.

A fáklya még mindig ott van, az ajtónyílásba préselve, de már leégett. A víz a résen át még mindig beszivárog, de lényegesen lomhábban, mintha elvesztette volna az érdeklődését.

Úgy érzem, mindjárt eltörik a karom, amikor lerakom a macskát az ajtó mellé, ahogy azt egykor ő tette az egerekkel. A fáklyámat odaszorítom a kihunyt kollégája mellé az ajtónyílásba. Szabadok a karjaim, de mintha vasbetonból volnának.

Michaelnek nyoma sincs. Görcsösen húzni kezdem a kötelet. Szinte nem is áll ellen. Nyugtalanítóan könnyen megy.

A vége úgy fickándozik az alacsonyan álló víz felett, mint egy konok hal, átcsúszik a nyíláson, végigszlalomozik a rudakon, és aztán visszaugrik a kezembe. Michael nélkül.

Esik.

Állok a Torres tetején.

Egy darab kötéllel és egy döglött macskával.

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

Szöllősi Mátyás: A merülés monotóniája

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn SC – SIL Open Font License