Borítószöveg

„Ez a magány” – gondolta, és körülnézett, mint a művész, mikor látja, hogy műve rejtélyes módon, és nem egészen úgy, ahogy tervezte, de végül mégis sikerült? Ez a magány – mondta most hangosan, mert eszébe jutott, hogy egyedül van a városban, s akár ordítozhat is, nincs senki, aki feleljen vagy szidalmazza.

Szava süketen visszhangzott az üres házak között. Jean-Louis, a zenész, aki megsértődött a világra, s elment a magányba, most megértette, hogy amire vágyott, valósággá változott. Dülöngélve járt az utcákon, melyeknek nem volt értelmük többé, ahogy ember nélkül a színházaknak, templomoknak, szobroknak, kórházaknak, igen, az égnek és a földnek sem volt értelme többé. Megértette ezt, és félni kezdett, mert végre sikerült, amit akart, és egyedül volt.

Mágián a köznyelv leginkább varázslatot ért, míg az antropológia afféle ősi, a tudományos logikától eltérő szervezőelveket követő gondolkodási formát. Márai könyvére ezek egyike sem igaz maradéktalanul. Hőseinek életében persze rendre előfordulnak váratlan események, a szereplőkkel nemegyszer játszik a sors szeszélye, vagy éppen megigézi őket egy-egy különleges történés, magával ragadja őket valami ritka élmény – ám szigorúan vett csoda, tudományosan nem magyarázható varázslat csak elvétve fordul elő a kötet novelláiban. A szereplők gyakran visszatérő tapasztalata, hogy nem értik a körülöttük történő események összejátszását, mások tetteinek mozgatórugóit vagy akár saját reakcióikat s érzéseiket – ennek ellenére nem rajzolódik ki a világot vezérlő rejtett, észszerűen nem megokolható hatóerők egységes rendszere, azaz nem ölt alakot valamiféle mágikus világmagyarázat sem. Mindettől azonban Márai írásai nem lesznek kevesebbek, nem lesznek szegényebbek. Azért nem lelni bennük varázslatos világra, mert e novellák nem eltávolítanak az élettől, hanem visszafordítanak hozzá. Nem a vigasz csalóka reményével hitegetnek, hanem az élet eleven valóságával való szembenézésre hívnak.

Bengi László

Copyright © Márai Sándor jogutódai,
S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla-Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Az utószót írta Bengi László

ISBN 978-963-620-022-0

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

RENDELÉS ELŐTT

1.

AZ ORVOS KÖZEL egyórás késéssel ért délben haza. Már az előszobában hallotta felesége hangját, amint ingerülten beszél a nevelőnővel. A fogasra dobta kalapját és kabátját, bement a fürdőszobába, kezet mosott. Csak most, mikor forró vizet csurgatott szappanhabos kezére, nézte meg a csuklójára csatolt karkötőórát; fél háromra járt. „Micsoda hajsza!” – gondolta, és sóhajtott. Még hallotta a családtagok szemérmesen jajveszékelő sírását; haldokló mellett töltötte a délelőttöt, tehetetlenül állott a gazdag, híres ügyvéd kórágya előtt: a beteg az utolsókat nyögte, s a divatos belgyógyász és tanácskozásra hívott orvostársai illedelmesen ültek a betegszobában; illedelmesen és tehetetlenül. Estére meghal, gondolta most. Egy pillanatra látta a halálra vált, hamuszín arcot; röviden, szórakozottan sóhajtott, s besietett az ebédlőbe.

A két kisgyermek már megebédelt, s eltűnt a nevelőnővel; az asztalnál csak felesége és a nagyobbacska leány ült, s az éhes emberek szemmel látható idegességével, szemrehányó tekintetével fogadták. Az orvos megcsókolta felesége kezét, megsimította a nagyleány haját, leült az asztalfőre, s kanalazni kezdte a mesterségesen forró levest, ezt a fölmelegített habarcsot, amely a várakozás ideje alatt elvesztette üde ételízét, s most úgy ízlett, mintha eltették volna tegnapról. Ellenséges hallgatást érzett maga körül, lehajtott fejjel hajolt a tányér fölé, s mentegetődzve mondta:

– Füzes. Tudod, a híres Füzes. Az utolsó órák. Nem jöhettem elébb. Fia is megjött már Zürichből.

Intett, hogy reménytelen, s kibontotta és térdére fektette a szájtörlő kendőt. Csak most nézett föl: az asszony sápadtan ült szemközt vele, karikás szemekkel, komoran:

– Mi baj van, szívem? – kérdezte most, mintha végre észrevenné őket.

– Semmi – mondta az asszony kissé rekedten. – A kisasszony. Ezek a kései ebédek. Semmi, drágám, egyél.

A leány hallgatott, és lesütötte szemét, mint mindig, mikor a szülők fölött beborult az ég. Az orvos fürkészve nézte az asszonyt.

– Sápadt vagy – mondta őszintén és melegen.

– Semmi – ismételte bosszúsan az asszony. – Nem aludtam jól.

– Ugyan – mondta az orvos csak úgy, a levegőbe.

Behozták a sültet és a salátát. Az orvos gyorsan enni kezdett, nagy falásokkal rágta a megkeményedett ételt. Az előszobaajtón már csöngetett az első páciens. Két falat között, tele szájjal mondta:

– Rendelés előtt bejössz hozzám. Megnézlek. Ne tessék ellenkezni! Csak fél négykor kezdem ma a rendelést. Mondja meg nekik, várjanak – mondta ellentmondást nem tűrő hangon a szobalánynak.

S alaposan, jóízűen megebédelt, kis pohár vörösbort is felhajtott, rágyújtott szivarjára, s elindult a rendelő felé. Az ajtóban megállott, és tréfás mozdulattal utat mutatott feleségének:

– Tessék, kérem a következőt – mondta könnyű hangon, mosolyogva.

2.

A RENDELŐT A LABORÁNSNŐ és a segédorvosnő már előkészítették a délutáni munkára. A röntgengépet beállították, a műszerek ott hevertek az üvegszekrényben. Az orvost öt-hat éve sokan keresték; „divatban vagyok” – mondta néha szelíd öngúnnyal, s vállát vonogatta. Néha éjjel is rendelt, s korán, hajnalban. Nem volt különösebb címe, egyetemi pályafutását befejezte, mikor megkapta a diplomát. Egy ideig kórházban dolgozott, névtelenül; nem talált fel semmiféle gyógyszert, sem gyógyeljárást. De negyvenöt éves korában észrevette, hogy „keresett” orvos. „Olyan orvosnak való orvos, kérem” – mondták betegei, s hittek benne.

Ő tudta, amit tudott, s hallgatott. Tudta, hogy nincs „titka”, nem ígérhet mennyet és üdvöt a betegnek, s nem tud semmivel többet, sem mást, mint a többi száz vagy kétszáz lelkiismeretes, jól képzett belgyógyász a városban. Talán csak a részvétet érezték benne betegei; a részvétet és a figyelmet, mellyel a betegség fölé hajolt. „Nagyon oda kell figyelni – mondta néha a kórházban a fiatal orvosoknak. – Ennyi az egész. Nagyon oda kell figyelni, semmiben és senkiben nem bízni, s hinni a betegeknek. Sajnálni is kell őket” – mondta néha elgondolkozva. A fiatal orvosok hittek neki. Osztályának jó híre volt. Csak ő már néha, ötvenéves korára, kissé fáradtnak érezte magát.

Az orvos húsz év előtt nősült. Az első szűkös évtized után hirtelen jött a siker; hirtelen jött, és meg kellett fizetni érette. Szerelmi házasságot kötött, s közös életük első évtizede zörejtelen összhangban telt el. Az asszony a gyermekeknek élt, férjének, annak a szövevényes, csendes robotnak, ami a család. Mikor a siker mesebeli szőnyege repíteni kezdte őket, megszokott életük tája messze elmaradt mögöttük. Új lakásba költöztek, mert a betegek nem járhattak a külvárosi ház emeletére, két várószobát rendeztek be, sokszobás lakást kellett megtölteni díszes tárgyakkal. Az orvos néha napokig nem látta családját; a kórházban vagy a városban evett valamit, vagy gépkocsival utazott vidékre, mert a telefon állandóan szólt, az emberek sivalkodtak a halálfélelem irtózatában, a májam, a vesém, doktor úr, csörömpölte a telefon. Az orvos ment, ahová hívták, s mindig futotta idejéből mindenki számára. Napokkal előbb jelentkeztek titkárnőjénél a betegek; igaz, ha aztán bejutott hozzá valaki, órákon át panaszkodhatott.

De a család elveszett számára ebben az üzemben. Rossz lelkiismerettel gondolt néha reájuk, azzal a tehetetlen bűntudattal, ahogy a végzetre gondol az ember. Mindenki az egészet akarta, az egész embert, a pálya, a betegek, a család. De az élet rövid volt. Néha, a fáradtság óráiban csodálkozva észlelte, mennyire elköltötte már magát, mennyire elszaladt az élet. Az asszony is elmaradt mellőle ebben a versenyben; az utolsó években már éjszaka is ritkán találkoztak, az orvos a rendelő mellett aludt, külön szobában, későn feküdt, pitymallatkor kelt. A házban minden és mindenki a betegeket szolgálta. Néha ötletszerűen vonatra ült a családdal, elutaztak a tenger mellé, két-három héten át együtt voltak, kissé megrendezetten, családi életet éltek. De éppen e mesterséges, erőszakolt együttlétek mutatták meg, mennyire eltávolodtak egymástól.

Az utolsó két esztendőben megesett, hogy elfeledkezett az asszony születésnapjáról is. Vidéken jutott eszébe, betegágy mellett; ijedten táviratozott, gazdag ajándékkal tért haza. Néha tűnődött, van-e még igazi közük egymáshoz. „Az élet, az élet” – gondolta.

Most szemközt ültek egymással, az orvos a karosszékben, az asszony a rendelő díványán. A férfi szivarozott, megfogta az asszony kezét. Halkan beszéltek, s az orvos kinyitotta az egyik ablakszárnyat, hogy a betegek ne érezzék a szivarfüstöt.

3.

A HÁZASTÁRSAK TOLVAJNYELVEN beszéltek, sebesen, beavatottan. Az asszony panaszkodott. „Milyen sápadt” – gondolta az orvos. S titokban ezt gondolta még: „Mennyire megöregedett.” A negyvenéves asszony évekkel idősebbnek látszott a kora délutáni világításban.

Bűntudatosan nézte a szép, fáradt, öregedő asszonyarcot. Tudta, hogy a szeretet éltet, csak az fiatalít. „Elköltöttem a szeretetet” – gondolta most, amíg az asszony halk, bensőséges suttogással előadott, köznapi panaszait hallgatta. „Azért mégis szeretem őt, ő volt az igazi. Milyen messze van már tőlem! Itt élünk, közös fedél alatt, s Füzes úrnak kell adnom a részvétem, beteg tábornokveséknek és vasutasmájaknak figyelmem és szeretetem. Mi maradt neki?” – gondolta, és előrehajolt, figyelmesen nézte az asszony fonnyadt arcát.

A negyvenéves nőből halkan ömlött a panasz; a gyermekek, a nagy háztartás, napi gondok. Talán jó lenne elutazni valahova. Az orvos bólintott. Még mindig olyan tréfás-komoly fölénnyel ült feleségével szemközt, mint aki megjátszotta a híres orvost, s hallgatja egy ideges beteg panaszait. Mindig ugyanaz, gondolta. Igen, utazzanak el. De az asszony most hirtelen elhallgatott:

– Imre, kérem – mondta később, kis szünet után, változott hangon. – Én nem érzem jól magam.

Az orvos fölfigyelt e hangra. Ebben a szobában, ezen a díványon, ebben a helyzetben ezerszer hallotta már ezt a mondatot. Nem szerette ezt a hanglejtést. Fölfigyelt, másképp, mint az elébb, mikor az asszony házi gondjairól panaszkodott. Az orvos hallásával figyelt fel. Letette a szivart a tálkába. Ez a „nem érzem jól magam”, ez az általános panasz, ez a sóhajszerű, de veszedelmesen őszinte, öntudatlan vádbeszéd ezerszer és ezerszer elhangzott már ebben a szobában. Az orvos ismerte ezt a hangsúlyt. Úgy észlelte, néha már kissé kórlelet ez a mondat. A beteg, akinek „fájt” valamije, szenvedélyesen panaszkodott a beteg tagra vagy érzékszervre, felháborodottan és pontos vádakkal. De ez az általános sóhaj egy másfajta, félelmes betegség kórképének jele volt. Érezte, hogy a vér a szíve felé árad:

– Fáj valami? – kérdezte, és előrehajolt.

Az asszony halkan felelt, s azt mondta, amitől félt az orvos:

– Nem fáj semmi – mondta. – Csak nem érzem jól magam.

Az orvos felállt.

– Vesd le a blúzod – mondta, csaknem nyersen.

4.

A SZEKRÉNYHEZ MENT, fölvette fehér köpenyét, kezet mosott. Aztán szigorúan és biztos léptekkel az asszony elé állott, kinyújtotta kezeit, tenyerébe fogta az asszony fejét, s alaposan megnézte.

– Fogytál? – kérdezte csendesen, keményen.

– Igen.

– Mennyit?

– Hat kilót.

– Mióta?

– Két hónapja.

Különös, kemény hangon beszéltek, az asszony csaknem dacosan ejtette a szavakat. Mintha nem is házastársak beszélnének.

– Röntgen – mondta az orvos.

A szoba sötétbe merült. Az asszony a gépezet elé lépett, mely a szoba sarkában állott; az orvos gépies mozdulatokkal felöltötte az ólomkötényt. A sötét szobában zúgni kezdett a fény, s a röntgentükör lapján megjelent az asszony titkos énje. Az orvos, a tükörrel kezében, most lassan vándorolt az ismerős test tájai fölött, átvilágította a tüdőt, gyomrot. Aztán visszatért a tüdő fölé.

– Hat kilót – mondta rekedten.

– Hatot. Talán hetet – felelte a magasból, a sötétből az asszony.

Kikapcsolta a sugarat, s visszaültek a díványra. Az orvos most már biztos ujjakkal tapogatott, hideg és biztos kezekkel. Nem érzett most sem másféle nyugtalanságot, mint azt a kopóizgalmat, azt a dühöt, amely mindig eláradt benne, mikor nyomra bukkant, nyomra, mely a halál és az élet válaszútját mutatta. Érzékeny ujjhegyei az asszony nyakmirigyeit tapogatták. Most megtalálta, amit keresett. Az egyik mirigy kőkemény volt, mogyorónyi.

– Ez mióta van itt? – kérdezte nyugodtan.

– Két hónapja, hogy észrevettem.

– Miért nem szóltál? – kérdezte gépiesen.

Az asszony csendesen és dacosan, nagy távolságból felelte, s a mennyezetre nézett:

– Csak.

Egy pillanatig nézték egymást. Az orvos nem állta ezt a nézést, lesütötte szemét.

– Öltözz fel – mondta nagyon csendesen.

5.

AMÍG KEZET MOSOTT, és az öltöző asszony ruhasusogását hallgatta, ezt gondolta:

– Isten! Valaki! Segíts! Csak egy szóra van szükségem. Nem is szóra, talán csak hangra, hanglejtésre. Arra van szükségem, hogy most, amikor visszafordulok, és a szemébe nézek, olyan könnyen, nyugodtan és mosolyogva mondhassam neki a hazugságot, ahogy már ezer embernek mondtam ebben a szobában vizsgálat után, mikor minden panaszuk annyi, hogy „nem érzik jól magukat”. Mennyi ideje lehet még? Nyolc hónap. Egy év. Azt hiszem, tud mindent, csillog szemében az a rettenetes tudás, az a makacs és dacos öntudat, amellyel éppen ez a fajta beteg érzékeli, neszeli a végzetet. Mi az, a végzet? Ezerszer állottam szemközt vele ebben a szobában. Ha olyan erős lennék, mint a régi emberek, vagy olyan hívő vagy bölcs, mint a nagy, hősi időkben lehetett az ember, talán megtalálnám most a szükséges mondatot. De nem tudok semmit. Csak orvos vagyok. Van sugaram, késem. Most hitegetem egy ideig, aztán eljön a pillanat, amikor észreveszi, hogy már nem is hitegetem többé. Mit adhatok neki erre az időre? Most nem elég orvosnak lenni. Most hősnek kell lenni. Soha nem tudtam, hogy ilyen nehéz hősnek lenni.

Megfordult, kezét törölte.

– Hát ez semmi – mondta nyugodtan.

De az asszony nem felelt. Felöltözve ült a díványon, azzal a merev pillantással nézte a szőnyeget, mint elébb, a vizsgálat ideje alatt a mennyezetet.

– Megyek, fiam – mondta aztán. – Hallod? Már itt vannak.

A várószobából hangokat hallottak. Az orvos vállat vont. Átölelte az asszony vállát, lassan kísérte a kijárat felé.

– Fáradtság – mondta az ajtóban. – Meghűlés. Tengerre kell utaznod.

– Igen – mondta az asszony. – Nagyon fáradt vagyok.

S kilépett az ajtón. Az orvos egy ideig állt még a szoba közepén, két tenyerét szemére szorította, mint aki nagyon erős fénybe bámult, s most fáj a szeme. Percekig állott így. Aztán kiegyenesedett. Felnyitotta a rendelő ajtaját, kissé meghajolt, általánosságban, ahogy szokta, s halkan mondta:

– Kérem a következőt.

A FÜRDŐ

1.

ESTEFELÉ TÖRTÉNT VALAMI, amit nem értett. Egy domb tövében állott, tábornokai között, golyózáporban, összefont karokkal, s időnként megtörölte puha, sárga kezével izzadt homlokát. A gárda e délután már harmadszor indult rohamra. Egy félszemű őrmester, kinek arcára még az egyiptomi hadjárat idejéből emlékezett, fegyverrel kezében elrohant mellette, s reákiáltott:

– Felség, meneküljön! Mi itt maradunk és meghalunk.

Észrevette, hogy könnyei csurognak. Remegett. Hátrafordult, és remegő szájjal mondta kíséretének:

– Itt maradok! Meg akarok halni.

Hangja őszinte volt. A kíséret izgatottan sereglett köréje. Egyszerűen szólt, drámai hangsúly nélkül. Egyik tábornoka, Soult meghajolt, és a földre szegzett pillantással mondta:

– Nem, Felség, az ellenség máris túlságosan boldog.

Ez a válasz tetszett neki. Pillantása, ez a zöldes fényű pillantás, melytől nemrégen még császárok és hadseregek remegtek, még egyszer végigkutatta a waterlooi síkot. Valami történt itt, amit nem értett. Egyszerre eszébe jutott Ney. Mit csinál Ney? Mit művel ez a tébolyodott? Lovasságát a mészárszékre küldte. Olyan dühvel, mely régebben seregek ellenállását söpörte el, egész testében reszketve fordult tábornokai felé. Minden pontosan úgy történt, mint régebben, minden úgy következett, ahogy kiszámította; de most estefelé észrevette, hogy a számításokba hiba csúszott, a gárda hiába indul rohamra, csapatai eszeveszetten menekülnek, a katonák eldobják fegyvereiket, az arcvonal megingott, s a szervezett, egyenruhás sereg jó félórája csak menekülő horda már, riadt emberek gyülevész tömege, mely cél és szándék nélkül inal Genappe, Dyle és Charleroi felé. Az éjszaka fátyla kíméletesen letakarta a gyászos képet. Egy ideig állt még a golyózáporban. Gyomra fájt, görcsök kínozták. Akkor lóra szállt, s elindult kíséretével Philippeville felé.

2.

ITT – MÉG ÉJSZAKA – leveleket mondott tollba. József öccsének írt, és a minisztereknek. Mit szól Párizs a bukáshoz? – tűnődött. Körülötte az éjszakában menekült az, amit valamikor a francia hadseregnek neveztek. Megállt a községháza előtt, hallgatta a távoli lódobogást, a csillagos júniusi eget kémlelte. Tudta, hogy itt kell maradni, a csatatér közelében. Az emberek reggelre kijózanodnak. Ha megtudják, hogy a Császár helyén maradt, közelükben virraszt, a csapatok lassan köréje gyűlnek. Eljutott hozzá a hír, hogy Blücher agyon akarja lövetni, csapatai szeme előtt, ahol éri. Tudta, hogy nincs más mentség számára, csak a hadsereg. Itt maradni a szerencsétlenség színhelyén, megállítani hajnalban a menekülőket, megszervezni a csapatokat, bevárni Davout és Carnot segítségét, összeszedni az országban háromszázezer újoncot, megszervezni a vidéket, még egyszer, még egyszer! Franciaország odaadja neki maradék erejét. Az ország lelkes. Fouché és La Fayette hasztalan bizonygatják, hogy az ország fáradt. De annyi ereje lesz még a francia népnek, hogy megvédje a Császárt. Csak nem menni vissza Párizsba, a cselszövések, a parlament Párizsába. Itt maradni a nép és a katonák között. Ez a menekvés, ez a dolga. Itt kell maradni.

Felnéz az égre. Soha nem volt babonás. De most, három hónapja, hogy visszatért Elba szigetéről, rajtakapta magát érzelmes elfogultságokon. Hol van az asszony? Hol a gyermek? A csillagokat nézte kíváncsian és figyelmesen, egyszerre figyelt az éjszaka neszeire és fényeire. Van-e sors, gondolta most, mely akaratunk ellenére reánk törhet?… Hitt az akaratban és az értelemben. Most megborzongott; az éjszaka hűvös volt. Intett, hogy enni szeretne. Amíg falatozott a községháza szobájában – egy sápadt asszony, a polgármester felesége hideg csirkét és vörösbort szolgált fel –, már tudta, hogy visszatér Párizsba, még az éjszaka visszamegy. Kissé csodálkozott. Úgy megy vissza Párizsba, mint aki parancsot teljesít. Tudja, hogy itt a helye, a felbomlott csatatér közelében, menekülő seregei között: ösztöne és értelme ezt a megoldást sugallják. Mégis visszamegy Párizsba, tárgyalni kezd minisztereivel, nem gyűjt sereget, engedelmeskedik valaminek. Tudta, ha itt marad, egy-két hét múltán megint lesz serege, az ellenséget becsalhatja a francia hátvéd vonalai mögé, portyázásokkal kifáraszthatja, megejtheti… Felállt, lesimította pókhasáról a morzsákat, s megparancsolta, fogjanak be. A kocsiban egyedül ült. Bertrand és szárnysegédei lóháton követték.

Reggel nyolc órára ért be Párizsba. A város még aludt. Végighajtott a Faubourg-Saint-Honorén. Észrevétlenül ért be az Élysée udvarára. Április közepe óta itt lakott, nem tért vissza többé a Tuileriákba. Az őrség riadtan tisztelgett. A lépcsőházban Caulaincourt szaladt eléje.

Mikor kiszáll a kocsiból, kissé görnyedten, mert heves altesti fájdalmak kínozzák, körülnéz a palota udvarán: minden szem igézetben fordul feléje. Nyugodtan, hangosan mondja:

– Fürdőt kérek!

Lassú léptekkel megy fel az előcsarnok lépcsőin, bal kezét időnként gépies mozdulattal szívére szorítja.

3.

DOLGOZÓSZOBÁJÁBAN A KEREVETRE dűl. Most ömlik belőle a szó. Rendszertelenül ad elő, láthatatlan ellenfelekkel vitatkozik. A csatát megnyerte. Akkor történt valami… nem, Caulaincourt ezt nem értheti, senki nem értheti, senki nem értheti. Napszálltakor iszonyat fogta el a csapatokat. Egyszerre menekülni kezdtek, ész nélkül, parancsszó, kartács, semmi nem segített többé. Elrohantak mellette, a Császár mellett! Menekültek, mikor ő ott állott még, életveszélyben. A bőrüket mentették, mikor Ő elvesztett mindent, többet, mint az életet, többet, mint egy birodalmat: a napóleoni gondolatot taposták el a menekülők vértől csatakos csizmatalpakkal. Hát nem értették? Húsz éven át nem értették meg? Nemzetiségekből és tizedrangú államocskákból meg akarta teremteni Európát… Egyszerre elhallgat. Benjamin Constant halkan mondja:

– La Fayette nem érti Felségedet.

– A parlament tele van jakobinusokkal – feleli komoran.

Int, olvassák fel a bulletint. „Hárommillió francia áldozta életét Egyiptom homokjában és Moszkva jégmezőin egy ember becsvágya miatt” – szavalta reggel a parlamentben La Fayette. Napóleon szótlanul hallgatja a vádat. Kurta lába püffedten lóg le a selyemmel borított hencserről. A szoba megtelik a nyári napfény derűs világosságával. Megérkezett József és Regnault, megérkezett a hadügyminiszter, Davout. Megérkezett Lucien, s nyugtalanul járkál a szobában. A szomszéd teremben Hortense várja reggelire. Az Élysée kertjének vasrácsa előtt őgyelgők tömege gyűlt össze: éltetik a császárt, és szidják a képviselőket. Napóleon int, vonják össze a függönyöket.

– Még nem veszett el semmi – mondja most, és feltápászkodik. Így beszél, könyöklő testtartással, rövid és elfulladt mondatokkal. – Ha akarom, szétszórom az ellenséget. A parlament fecseg. Most nincs ideje a fecsegésnek. Különleges intézkedésekre, különleges hatalomra van szükség. A nemzet mellém áll. Átmeneti parancsuralomra van szükségem.

Most, hogy elhangzott a szó, riadt pillantások szállnak feléje. Testvérei, József és Lucien lehajtott fejjel állnak előtte. Davout cipője orrát nézegeti. Félnek, gondolja most. S még ezt gondolja: „Nem az életüket féltik. Engem féltenek, egy eszmét féltenek.” Egyszerre jókedvű lesz.

– A fürdőt – mondja hangosan, és nehézkesen feláll a kerevetről.

4.

ALY, A MAMELUK két inassal betolja a gőzölgő fakádat, s Napóleon vetkőzni kezd. A miniszterek, testvérei, Caulaincourt, Vicence hercege körülállják a vetkőző uralkodót. Most látják, hogy beteg. Lázasan beszél, elhajigálja ruhadarabjait, türelmetlenül tépi le testéről az átizzadt kabátot, a mellényt, az inget. Aztán bemászik a vízbe. Teste sárgás, egészségtelenül püffedt. A gőzölgő vízben nyakig elmerül; két karja ernyedten hull le a kád két oldalán.

Szemét lehunyja; a vitatkozók elhallgatnak.

Az ünnepélyes csendben nem hallatszik más, csak Aly halk motozása. A pillanat, mely az elébb még telítve volt forró szenvedéllyel, vitával és izgalommal, egyszerre átváltozik udvari szertartássá. A császár fürdik.

Davout, a katona önkéntelenül előrehajol, s kíváncsian nézi a csukott szemű arcot. Oly idegen most ez az arc, mintha először látná. Csapzott haja homlokába hull, szemét lehunyta, mosolyog.

József lehajtja fejét, elfordul. Lucien óvatos mozdulattal szája felé emeli mutatóujját.

Így várakoznak. Caulaincourt aggodalmasan suttogja:

– Alszik.

5.

DE NEM ALSZIK; csak mosolyog, s nem nyitja föl szemét. Még egy percig, gondolja, még egy percig ez a csönd. Ez a meleg. A forró vízben nem fáj semmi. A tűrhetetlen görcsök, a máj vagy a gyomor görcsei – nincs nagy véleménye felcsereiről – most enyhülnek. A test pihen, kívül-belül megbékül. A görcsös feszültség, mely minden izmát és idegét megfeszítette, lassan elernyed. A gőz simogatja arcát, mint egy puha kéz. Igen, a kezek. Eszébe jut a lengyel nő, majd Joséphine keze. Mi történt? Néhány órával elébb történt valami, hol is? Waterloo, ez volt a neve… Egy csatatér, mint annyi azelőtt. Nem múlhat Waterloon, gondolja most. Helységeken és csatákon nem múlik, nem véletlen és emberi szándék; bele van építve az időbe, nem mozdíthatja el onnan semmi. Szidják a parlamentben? Ó, az izgatott ügyvédek… Elég egy kézmozdulat, elég inteni a párizsi helyőrségnek, s nincs többé parlament, nincs többé alkotmány, mellyel ő ajándékozta meg Franciaországot. Visszaveheti még, amit adott nekik?… Alkotmányos uralkodó vagyok, gondolja most; és mosolyog. A fürdő csodát művel. Aly halk lépéseit hallja, József suttogását. Még egy perc, gondolja, még egy perc, a halálordítások, a vér, az izzadság, Waterloo után, még egy perc a tiszta, meleg vízben. Aztán fölkel, és kezdi elölről.

Elnyújtózik, s e pillanatban eltűnik arcáról a mosoly. Kezdeni elölről? Harcolni tovább a fáradt Franciaországgal, a feldühödött és vérbe borult szemű Európával – miért és kiért? Napóleonért? Egy ember személyes uralmáért? Igaza lenne La Fayette-nek? Talán csakugyan elkészült a mű, kihordta az eszmét, megszületett, vérben – mennyi vér! – a napóleoni eszme; a többi nem az ő gondja. Mi volt ez az eszme? Európa, a világ felett! Egyszer megértik… S most ő is érti a fürdőben, Waterloo után érti, hogy nem múlik a helyőrségen, nem múlik Blücher dühén, nem a hadiszerencsén: minden az emberen múlik, s ő, az ember, Napóleon befejezte művét.

Jobb keze megmozdul. Aly kiemeli a kádból, és durva gyolcsokkal dörzsölni kezdi.

– Hortense itt van? – kérdi, és felnyitja szemét. – Keressenek egy tudóst – mondja. – Amerikába megyek, és földrajzzal akarok foglalkozni.

A KÖNYV

1.

AZ ÖREGÚR VOLT az utolsó, akit beengedtek a karácsonyfával díszített és ajándéktárgyakkal megrakott szobába. A szoba különösen elváltozott ez estére: mintha rejtélyes erő tört volna be ide, vad és kedves kalandor, s mindent elmozdított helyéről. Ez a kalandor a szeretet volt.

– Apuska – mondta fia, a gyáros –, tessék velem jönni.

A szoba egyik falát teljesen elállta egy leplekkel borított, szokatlan méretű bútordarab. Most elrántotta a fiú a lepleket, mint egy szoborünnepségen. Óriási könyvszekrény tűnt elő, hosszú polcok, fényezett, kemény fából faragott műremek.

– Ezer kötet is elfér benne – mondta nagyzoló hangon a fiú. – Ezerötszáz is.

A családtagok hüledeztek, óbégattak. Az ajándék csakugyan fejedelmi volt. Nagyrészt a fiú rádiógyárában készült, egy elkallódott műasztalos segítségével. Megállapították, hogy a könyvesszekrényre „sürgős szükség” volt, emésztő szükség: csakugyan nem lehetett már tovább élni ebben a rendetlenségben, az apa munkaszobájának félelmes zűrzavarában. Az öregúr – harminc éven át a görög nyelv szépségeit magyarázta az egyetemen – szenvedélyesen gyűjtötte a könyveket, s makacson és bogarasan tiltakozott minden kísérlet ellen, mely megbonthatta volna munkaszobájának félelmes és módszeres rendetlenségét. De az új könyvesszekrényt most mégis elérzékenyülten nézegette. Megtapogatta a fényezett fát, megölelte fiát, s boldogan mondotta:

– Igen, igen. Gyönyörű. Mindjárt holnap nekikezdek.

S tétova mozdulattal mutatott a szekrények, asztalok, bútorok tetején, az ablak tövében, a roggyant kanapé alatt felhalmozott, poros kötetekre, egy élet szellemi romhalmazára, hetven esztendő kíváncsiságának e szellemi trágyadombjára. Aztán a gyermekek elrontották az új körvasútjáték kapcsolójával a villanyt, s mindenki szerelni kezdett. Elégedett, boldog hangulatban ültek vacsorához.

2.

CSAKUGYAN, MINDJÁRT MÁSNAP, még az első ünnepnapon nekilátott a rendezkedésnek. A család szeretett volna segíteni a hajlongó öregúrnak; de ő féltékeny örömmel hárított el minden segítséget. Egyedül emelgette a poros köteteket. Rétegenként tárult fel eléje a múlt. A könyvespolcok fele megtelt görög szakirodalommal. Aztán természettudományos művek kerültek sorra, melyeket tisztelettel és enyhe gyanakvással emelgetett és rakosgatott, a szakember gyanakvásával, aki szakmája tárgykörét tudja csak ellenőrizni, s minden más tapasztalás és vélemény kissé gyanús számára. Aztán a remekírók köteteit rakta rendbe, az ünnepélyes és rangtartó köteteket, bőrben és aranyban, e poros műtárgyakat, melyek hideg és ünnepélyes köntösben őrizték halhatatlan, az idő vetélkedő értékeléseinek szűrőjén már sokszorosan átszűrt tartalmukat. Az öregúr ifjúkorában maga is műkedvelő író volt, aztán szerény és bölcs tapintattal megadta magát a görög irodalomnak, csak arról írt, amire szakmája kényszerítette, s az irodalommal, a naggyal, távolival és igazival alázatosan tartotta a rokonságot. Most elérzékenyülten rakosgatta a hazai és külföldi remekírók köteteit. Elérzékenyülten, de különösebb érdeklődés nélkül. Hetvenéves korában észrevette, hogy már csak szakmája érdekli, semmi más. Szakmájából is inkább csak a tévedések, a durva valótlanságok. Az irodalomra már csak úgy gondolt, mint egy távoli földrészre, melyet valamikor, ifjúkorában beutazott. Már csak emlékezni akart.

Estefelé elfáradt a rakosgatásban. Leült az új könyvesszekrény előtt a pudvás karosszékbe, a könyvekkel félig megtöltött polcok árnyékában, szivarra gyújtott, és pislogva nézelődött. A padlón, az ablak előtt, a szekrények tetején még mindig hevertek kósza kötetek, száz és száz. Egyszerre rosszkedvűen bámulta e félelmes és érthetetlen könyvtömeget. Mit adtak a könyvek? Tapasztalást. De semmiféle tapasztalás nem segített. Most, az élet utolsó idejének alkonyatában csaknem ellenségesen bámulta a könyveket, melyek mindig csak a részletekre feleltek. Az egészre nem tudott felelni senki.

Estefelé leánya lépett be a szobába, és lámpát gyújtott.

– Elfáradt, apuska?

– Igen – mondta bizonytalanul. – Elfáradtam, kedvesem. Igazad volt, már nem nekem való a hajolgatás. Majd megkérlek… – mondta s krákogott – igen, megkérlek, rakjátok mindezt a helyére.

Kissé megvetően mondta ezt; legyintett hozzá, és a könyvekre mutatott, általában.

3.

A CSALÁD SZÉPEN rendbe rakta az öregúr könyveit. Mindent sorjában, úgy, ahogy kívánta, külön a tudományos irodalmat, aztán külön a remekírókat s a korszerű irodalmat is. Az öreg néha megállott, csaknem ellenségesen bámulta a tarka könyvsorokat, kissé fitymáló mosollyal nézelődött.

Egy este, vacsora után, azt mondta a lányának:

– Azt a kis barna kötetet hová tetted, kedvesem?

– Melyik kötetet, apuskám?

Az öreg a levegőbe nézett. Szája hangtalanul mozgott, mintha számolna. De csak emlékezett. Aztán elvörösödött, és bosszúsan mondta:

– Nem jut eszembe a címe! Hallottál ilyet? Legkedvesebb könyvem volt. S olyan élesen látom magam előtt a kötést: barna kötés volt, régies aranybetűkkel. Az volt a címe… várj, itt van a nyelvem hegyén.

De nem jutott eszébe a kedves kötet címe. Csikorgó, elakadó aggyal, mérgesen gondolkozott.

– Micsoda bosszúság! – mondta indulatosan, szégyenkezve. – A vénség, lányom, a vénség! Az ember elfelejti a legkedvesebbet.

– Mégis – mondta a lány –, tessék csak emlékezni.

Leült a könyvekkel szemközt, nézte a tengernyi papirost, s iparkodott emlékezni.

– Kis, barna kötet volt – motyogta. – Mindig itt állott… itt valahol, a kis asztalon. Látod – mondta bosszúsan –, a régi rendetlenségben jobban megtaláltam mindent.

E vádat a következő napokban is hajtogatta. Hogy a régi rendetlenségben minden a helyén volt. S most elrakták valahová a legkedvesebbet, azt a kis, barna kötetet, az aranybetűs címzéssel. Öreges együgyűséggel vissza-visszatért e barna kötetre, melynek címe később, hetek múlva sem jutott eszébe.

– Várj csak – mondta egy reggel fiának, felcsillanó szemekkel. – Most eszembe jutott. Nem is barna volt, hanem vörös. Olyan… – kereste a szót – bíborvörös, mint a bíborosok Rómában – mondta elégedetten.

A fiú figyelmesen hallgatta.

– Milyen könyv volt, édesapám? – kérdezte aztán. – Mi volt a tartalma?

De az öreg nem hallotta a kérdést. Az asztalra ütött, élénken felállott, a munkaszoba felé totyogott. Kereste a könyvet fél napon át. Aztán megfeledkezett róla. A család szeretettel mosolygott a háta mögött. Öreg már, nagyon öreg, mondták. S vigyáztak reá, óvatosan kényeztették.

4.

NÉHA HETEKEN ÁT nem beszélt a könyvről, a kis, barna vagy piros kötéses könyvről, a szép aranybetűkkel, élete legkedvesebb könyvéről. Aztán észbe kapott, mérgesen keresni kezdte. Létrára állt, átvizsgálta a legfelsőbb polcokat is. Indulatosan szórta szét a bölcs köteteket, a szépirodalmat, a szakírók és remekírók műveit. A könyvesszobában minduntalan takarítani kellett utána. A család már megbánta, hogy könyvszekrénnyel bolygatták meg élete nyugalmát. A rendetlenség, mely szobájában az évtizedek során kialakult körülötte, rend volt számára, valamilyen poros, réteges rend, melyben elmerült minden emlék. Most felzavarták ezt a rendet. Ebéd közben nyugtalanul pislogott, lefogyott, keveset evett, sokat pipázott és krákogott. Látni valóan nyugtalanította valami.

A fiú egyszer faggatni kezdte:

– A könyvet keresi még, apám?

Fújtatott és halkan, gyámoltalanul mondta:

– Keresem, hogyne keresném.

Biztatták, mondjon valami közelebbit a könyvről. Elég, ha a szerző nevét megmondja; rögtön megszerzik összes munkáit. Vagy talán meséljen az elkallódott kötet tartalmából valamit. De az öreg nem állott kötélnek. Vádaskodott, hogy valaki elrakta a könyvet, vagy kölcsönadták irigy idegeneknek, akik ma is ott őrzik egy idegen lakás fiókjában. A családtagok szomorúan bizonygatták, hogy az öreg rohamosan hanyatlik, s ügyelni kell már reá. Sétára sem engedték többé. Később aztán ő maga is megfeledkezett a könyvről, a híres, kedves könyvről, melyet olyan nagyon szeretett. Mind ritkábban emlegette.

– Összetévesztette valamivel – mondta a fiú, s vállat vont. Aztán elfeledték az egészet.

Az öreg ez években már csak ritkán olvasott. Szemérmesen élt, mintegy rejtőzött a világ elől öregségével, mint valamilyen különös betegséggel, melyet nem illik mutogatni a világnak. Ez a rejtélyes szemérem késztette, hogy ne mutatkozzék gyakran családtagjai előtt sem. Csak lányával fért meg valamennyire, özvegyasszony lányával, aki napjában kétszer átjárt hozzá, vigyázott a konyhára és az öreg kényelmére.

Az első őszi hideggel meghűlt az öregúr; de nem feküdt ágyba. Az orvos is jobb szerette, ha ülve tölti az időt, karosszékben. Könyvei előtt üldögélt, a betegség, az ősz és a magányosság félhomályában, mikor egy délután leánya belépett hozzá.

– Ilus! – mondta csendesen.

A leányt meglepte az öreg hangjának érzelmes élénksége. Melléje ült, megérintette csontos kezét.

– Mi tetszik, apuska?

– Megvan, Ilus – újságolta boldogan. – Eszembe jutott.

– A könyv címe? – kérdezte a leány; mert ők ketten összetanultak ez években, mint a házastársak, s gyorsan és kevés szóból is megértették egymást.

– A címe? – mondta az öreg. – Nem, a címére nem emlékszem. Nem is fontos.

– A szerző neve?

– Arra sem emlékszem – mondta csüggedten.

– Hát, apuskám?… – s a lány mosolygott a homályba.

– A mesére emlékszem – mondta halkan, bizalmasan, boldog sejtetéssel.

– Tessék elmondani – kérte a leány, s közel ült apjához, mintha nagyon érdekelné a mese.

5.

DE AZ ÖREG hallgatott. Vak mosollyal hallgatott, befelé nézett, a másik, belső félhomályba, az emlékezés alkonyatába. Nagy sokára szólalt meg:

– Olyan egyszerű történet volt – mondta. – Kis, barna kötet. Azt hiszem, orosz író írta. De lehet, hogy magyar. Igen, igen, magyar volt – erősítgette hirtelen buzgalommal, mintha valami, ami kedves és fontos, nem is lehetne más, csak magyar. – Egy régi író írta. Nem volt híres… Tudod.

– Igen, igen – mondta a lány.

– Ez volt a legszebb, a legbölcsebb történet – mondta az öreg, és nehezen lélegzett.

A lány várta a történetet. De nem következett semmi hasonló. Az öreg némán ült a sötétben, több ezer könyv árnyékában, nehezen lélegzett, majd reszkető kezekkel megtöltötte pipáját, és rágyújtott. A szomszéd szobában már vacsorára terítettek, csörömpöltek a tányérokkal. Valaki fütyült az estében a nyitott ablak előtt.

Így ültek, némán. A legszebb történetre gondoltak, mely elkallódott valahol.

6.

AKKOR ESTE A LÁNY megértett valamit. Később, esztendők múlva, mikor az öreget már eltemették, így mondta el ezt az estét a családnak:

– Tudjátok, ültünk a könyvek előtt, és hallgattunk. Akkor megértettem, hogy talán nem is volt soha sehol az a kis, barna kötet, a régies aranybetűkkel, a kötet, melyet oly mohón, csüggedten keresett. Nem is élt soha az író, kinek nevét nem tudta megmondani. S a történetet, a legszebb, legbölcsebb történetet, melyet élete végén szeretett volna olvasni, vagy még egyszer elolvasni, nem is vetették papírra soha. De valamire emlékezett, ami hiányzott az életből, hiányzott a sok ezer kötetből, mindenből, amit tanult, gondolt, olvasott. Van egy történet, egy mese, melyet mindig újra szeretnénk elolvasni… Nem gondoljátok?

A könyvesszobában ültek és mosolyogtak.

Elnézően mosolyogtak, és tájékozatlanul.

– Azért keressétek csak – mondta a fiú, és mosolygott –, keressétek csak azt a barna kötetet. Talán előkerül egyszer.

Gyermekeinek mondta ezt, kik a könyvek tövében ültek, s bizalmatlanul pislogtak a nagyokra, a könyvekre és a halottak tárgyaira – bizalmatlanul és kíváncsian, mint mindig, ha a nagyok beszéltek valamiről, ami a halottakra, az emlékekre, a múltra s a tapinthatatlan dolgokra vonatkozott.